Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Що стосується кучерового свідчення, то сам він не надавав йому великої ваги. Адже коли людина закохана до нестями, вона ніколи не вкоротить собі віку через брак грошей; до того ж Босіні був не з тих, що беруть близько до серця фінансові труднощі. І молодий Джоліон теж відкинув версію про самогубство: надто ясно стояло у нього перед очима обличчя покійника. Так, загинув у розпалі свого літа! І найгіркішою для нього була думка, що нещасливий випадок скосив Босіні саме тоді, коли так пишно забуяло його кохання.
В своїй уяві Джоліон побачив Сомсову оселю, такою, якою вона стала тепер і буде завжди. Спалах блискавки осяяв мертвотно-білим світлом голі кістки і чорні провали між ними, — плоть, що прикривала їх раніше, вже зотліла…
Прийшовши на Стенгоуп-гейт, він застав батька в їдальні; старий Джоліон сидів у великому кріслі, вигляд у нього був змучений. І очі старого, блукаючи по стінах, де висіли натюрморти і шедевр «Голландські рибальські човни при заході сонця», здавалося, озирали все минуле життя з його надіями, удачами, перемогами.
— А, Джо! — озвався він. — Це ти? Я сказав бідолашній Джун. Але це ще не все. Може, ти сходиш до Сомса? Звичайно, вона сама в усьому винна, але мені аж страшно, як згадаю, що вона сидить там, сама-самісінька, немов у в'язниці!
І, піднявши свою худу, помережану жилами руку, він стиснув її в кулак.
IX. ПОВЕРНЕННЯ АЙРІНІ
Залишивши Джеймса й старого Джоліона в трупарні, Сомс пішов поблукати містом.
Трагічна загибель Босіні усе змінила. Сомса вже не переслідувало відчуття, що кожна згаяна хвилина може привести до фатальних наслідків, і тепер він би нікому не зважився розповісти про втечу дружини, аж поки закінчиться слідство.
Того ранку він устав рано, ще до появи поштаря, сам вийняв із скриньки першу пошту і, хоч від Айріні не було ніякої звістки, сказав при нагоді Білсон, що господиня поїхала на море; він і сам, може, вирушить туди в суботу і пробуде до понеділка. Так він виграє деякий час, встигне обнишпорити всі схованки і таки знайде її.
Але тепер, коли ці заходи стали зайві через смерть Босі ні — дивну смерть, думати про неї однаково що прикладати до серця розпечене залізо, однаково що знімати з нього важенний тягар, — Сомс не знав, до чого взятися; і він блукав вулицями, вдивляючись у обличчя перехожих, а серце його гнітила невимовна журба.
І, блукаючи містом, Сомс думав про того, чиї блукання вже навіки скінчилися, про того, хто ніколи вже не буде тинятися біля його дому, наче голодний пес.
Ще вдень він побачив оголошення, що особу мертвого з'ясовано, і купив газету поглянути, що там пишеться. Він залюбки позатикав би їм роти. Сомс рушив у Сіті й довго радився з Боултером у його кабінеті.
Вертаючись додому десь о п'ятій годині, він зустрів біля Джобсона Джорджа Форсайта, і той простягнув йому вечірню газету:
— Здоров! Ти вже читав про бідолаху Пірата?
Сомс холодно відповів:
— Так.
Джордж пильно дивився на нього. Він ніколи не полюбляв Сомса, а тепер вважав його винним у смерті Босіні. Сомс занапастив його, занапастив, домігшись свого права власника, цей вчинок довів Пірата до такої нестями, що він зовсім не володів собою того фатального вечора.
«Бідолаха знавіснів од ревнощів, — думав Джордж, — знавіснів від бажання помститися і не помітив омнібуса в тому страшному тумані».
Сомс його занапастив! І цей присуд можна було прочитати в Джорджевих очах.
— В газеті пишуть, що це самогубство, — мовив він нарешті. — Але цьому ніхто не повірить.
Сомс похитав головою.
— Нещасливий випадок, — пробурмотів він. Зібгавши в кулаці газету, Джордж засунув її в кишеню. Він не втримався і пустив на прощання шпильку:
— Гм! Удома все чудово? Ще немає маленьких Сомсиків?
Сомс побілів, як східці, що вели до Джобсона; вишкірившись, наче от-от загарчить, він проскочив повз Джорджа і зник.
Прийшовши додому, Сомс одімкнув двері своїм ключем, і перше, що впало йому в очі в невеликому освітленому холі, була оздоблена золотом парасолька Айріні, яка лежала на скрині. Він скинув підбите хутром пальто і кинувся у вітальню.
Вікна вже були запнуті шторами, у каміні палали кедрові поліна, і при світлі полум'я Сомс побачив Айріні на звичайному місці в куточку канапи. Він тихо причинив двері й підійшов до неї. Вона сиділа нерухомо і ніби зовсім його не помічала.
— Ти таки повернулася? — мовив він. — Чого ж ти сидиш у темряві?
Раптом він побачив її обличчя таке бліде й непорушне, немовби кров застигла у її жилах, побачив її широко розплющені очі, що здавалися величезними, наче злякані очі сови.
Притулившись у своєму сірому хутрі до спинки канапи, вона була схожа на сову, що припала пухнастою грудкою до залізної клітки Вона сиділа поникла, наче зламалася з лютої муки, наче їй уже ні до чого була і врода, і стрункий стан.
— Ти таки повернулася, знову сказав він.
Айріні не підводила погляду, не озивалася, і тільки відблиски вогню грали на її непорушній постаті.
Нараз вона спробувала встати, але Сомс зупинив її, тільки тієї миті він зрозумів усе.
Вона повернулася сюди, наче смертельно поранена тварина, яка не знає, куди їй подітися, не усвідомлює, що робить. Її закутана в сіре хутро скоцюрблена постать сказала йому все.
Тепер він напевно знав, що вона була коханкою Босіні, знав, що вона вже довідалася про його смерть — мабуть, так само, як він, купила газету на розі вулиці, де гуляв вітер, і прочитала повідомлення.
Вона з власної волі повернулася в клітку, з якої так прагнула вирватися; і, збагнувши безмірну глибину свого відкриття, Сомс мало не закричав: «Геть із мого дому! Щоб я більше не бачив твого ненависного тіла, яке я так люблю! Щоб я більше не бачив цього жалісного блідого обличчя, жорстокого, лагідного, бо я тебе вдарю. Геть звідси і ніколи не навертайся мені на очі!»
Не вимовивши цих слів, він, проте, побачив у своїй уяві, як вона встає і йде геть, наче людина, що прагне збудитися від страшного сну, — встає і виходить у темряву й холод, не думаючи про нього, наче його тут зовсім не було.
І Сомс скрикнув усупереч своїм невимовленим словам:
— Ні, залишся!
І, відвернувшись від неї, сів на своє звичайне місце по той бік каміна.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.