Читати книгу - "Джек Лондон. Твори у 12 томах. Том 09"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Колись і ми з Біллі спіймали там одного, — вставив Бад.
— Отож ми гав не ловимо, — повів далі Джексон, звертаючись до Сексон. — Це-бо нам не первина, знаємо, як дошкулити цим капосникам. Ну, й так ми злапали вашого чоловіка в завулочку.
— Я шукав там Бада, — пояснив Біллі.— Хлопці сказали мені, що він десь у тому кінці завулка. Коли це підходить Джексон і просить у мене сірника.
— Отут я й узявся до роботи, — озвався перший биндюжник.
— Що за роботи? — не зрозуміла Сексон.
— А оцієї самої.— Робітник показав на Біллину покалічену голову. — Я приголомшив його. Він упав додолу, як підрізаний бик, а потім насилу підвівся на коліна, забубонів, — манджайте, мовляв, на своїх двоїх, поки вони ще цілі… Видко, памороки йому забило, чисто, як з перепою. І тоді ми й зробили це.
Чоловік замовк, вважаючи розповідь скінченою.
— Тоді перебили йому ломом обидві руки, — пояснив Бад.
— Допіру як кістки хруснули, я опам’ятався, — підтвердив Біллі.— А оці двоє стоять та й зуби шкірять. «Це тобі відіб’є охоту на часину», — приказує Джексон. А Енсон і собі: «Цікаво, як ти, небоже, правитимеш тепер кіньми». Тоді Джексон: «Треба йому дати ще на щастя»… — і трісь мені кулаком по зубах.
— Ні,— заперечив Енсон, — це я тебе тріснув.
— Ну, тут мені знов у голові замакітрилося, — зітхнув Біллі.— А коли опам’ятався — бачу, Бад, і Енсон, і Джексон обливають мене водою з колонки. А тоді ми всі втекли від репортера і разом пішли додому.
Бад Строзере показав свого кулака зі свіжою уразкою.
— Репортерові страх кортіло дізнатися, що до чого! — сказав він. І вдався до Біллі: — Ось чому я звернув на Дев’ятій і наздогнав вас аж на Шостій.
За кілька хвилин прибув лікар Гентлі й випровадив чоловіків з кімнати. Ті, дочекавшись, поки він скінчив перев’язування, і пересвідчившись, що Біллі почуває себе непогано, попрощалися й пішли. Лікар Гентлі мив на кухні руки і давав Сексон останні вказівки. Витираючись рушником, він повів носом і глянув на плиту, де щось булькало в горняткові.
— Скойки, — сказав він. — Де ви їх купили?
— Я їх не купувала, — відповіла Сексон. — Сама набрала.
— Невже на болоті? — запитав він, раптово зацікавившись.
— Атож.
— Викиньте їх! Викиньте швидше! В них згуба і смерть! Тиф. У мене було вже три випадки, і все через ці скойки з болота.
Коли лікар пішов, Сексон слухняно виконала його наказ. Ще один злочин Окленда, подумала вона, Окленд — пастка: кого не заморить голодом, того отруює.
— Ну, як тут не запити, — застогнав Біллі, коли Сексон вернулася до нього. — Чи ти чула коли таке? Скільки я боровся на рингу, — ніколи жодної переламаної кісточки, а тут — раз-два і обом рукам капець!
— О, могло бути ще гірше, — лагідно всміхнулася Сексон.
— Як то?
— Вони могли скрутити тобі в’язи.
— Хіба що. Ні, Сексон, ти мені скажи, що могло бути гірше?
— І скажу, — впевнено озвалася Сексон.
— То що?
— Хіба не гірше було б, якби ти залишився в Окленді, де таке може статися і вдруге, і втретє?
— Та який з мене буде фермер за плугом з двома киктями замість рук? — затявся Біллі.
— Доктор Гентлі запевняє, що вони зростуться і там, де перелом, стануть ще міцніші, як були. Та ти й сам знаєш, що так завжди, коли простий перелом. А тепер заплющ очі й засни! Ти так знемігся, — заспокойся і перестань думати.
Біллі слухняно заплющив очі, а Сексон лагідно просунула йому під потилицю прохолодну руку й так сиділа нерухомо.
— Як приємно, — прошепотів він, — ти така прохолодна, Сексон. Твоя рука і ти, вся ти. Бути біля тебе — однаково, що вийти на свіже нічне повітря після танців у задушній залі.
Перемовчавши кілька хвилин, Біллі нараз почав тихенько сміятись.
— Чого це ти? — здивувалася Сексон.
— Нічого, так. Я лише подумав, як ці бовдури мені наклали, мені, що дався взнаки стільком скебам!
Уранці Біллі прокинувся в кращому настрої. Пораючись на кухні, Сексон почула, як він натужно виводить якісь чудні фіоритури.
— Я навчився нової пісні — ти її зовсім не знаєш, — похвалився він, коли Сексон увійшла до спальні зі склянкою кави в руках. — Я запам’ятав тільки приспів. Старий батько дає науку наймитові, що хоче взяти його дочку. Цю пісню любила співати Мемі, за якою бігав Біллі Мерфі перед одруженням. Пісня страх як жалісна. Мемі й разу не могла доспівати її без сліз. Отут хор підхоплює — але пам’ятай, це примовляє старий батько.
І дуже врочисто — хоч не меншою мірою фальшиво — Біллі заспівав:
Дочку мою не бий, люби-и-й,
Шануй, як рідну матір.
Зате я відпишу тобі
По смерті ферму й хату,
Вівцю й коня, корову й плуг
І всіх курчат в садо-о-очку…
— Так мені припали до серця курчата в садочку, — пояснив Біллі.— Знаєш, оті вчорашні кури в кіно нагадали мені цю пісеньку. Колись і в нас у садочку бігатимуть курчата, еге ж, стара?
— І дочка, — додала Сексон.
— А я колись скажу, як і цей стариган, такі самі слова до наймита, — розмріявся Біллі.— Адже викохати дочку не довго, якщо не спішити.
Сексон добула з футляра давно забуте укулеле й настроїла його.
— У мене теж, Біллі, є пісня, якої ти ніколи не чув. її завжди наспівує Том. Йому аж жижки трусяться заорендувати клапоть державного грунту й завести господарство, тільки Сара не хоче й думати про це. Ну, то слухай, яка це пісня:
Буде в нас маленька ферма,
Кінь, кабанчик і корова.
В полі йтиму я за плугом,
Ти везтимеш возом дрова…
— Тільки за плугом, мабуть-таки, доведеться мені ходити, — всміхнувся Біллі.— А знаєш, Сексон, заспівай-но «Жнива». Це теж фермерська пісня.
Проспівавши, Сексон спохопилася, що кава захолоняє, і примусила чоловіка взятися до їжі. Біллі був зовсім безпорадний з перебитими руками, тож вона годувала його, як немовля, а годуючи, розмовляла з ним.
— Ось послухай-но мене, — промовив Біллі, переводячи дух між двома ковтками кави. — Коли ми отаборимося на селі, в тебе буде кінь, про якого ти мріяла ціле життя, — твій власний кінь. Ти їздитимеш верхи, запрягатимеш його; схочеш, продаси, — одне слово, твій, і край!
За хвильку він знову забалакав:
— Нам дуже стане у пригоді те, що я знаюся на конях, — на селі то, як знахідка. Я
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джек Лондон. Твори у 12 томах. Том 09», після закриття браузера.