Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Піднявши руки, міцно й боляче обхопивши його за шию, вона повисла на ньому всією своєю легкою вагою, знайомою і водночас забутою. Спочатку повисла, одірвавши ноги від землі, а потім, ставши навшпиньки, тяглась до нього і, нагнувши до себе голову, довго цілувала б губи.
Нарешті сказала перше за весь час слово «сядьмо» і стала штовхати його в груди, щоб він сів. Коли він сів, сама сіла поруч, не торкаючись до нього і затуливши обличчя долонями, раптом так жалібно заплакала, що в нього все перевернулось.
А коли він обняв її, скинула його руку й знов, уткнувшись обличчям у долоні, плакала. Потім схлипнула, перестала плакати і, знайшовши в темряві своєю рукою його руку, міцно стисла й сказала: «Не сердься».
Він не сердився і не міг сердитись. Він просто не знав, що з нею робити.
Усе ще міцно тримаючи його за руку, вона раптом сказала іншим, щасливим голосом, ніби й не плакала щойно:
— Яка радість, що ти на цілу ніч! Мені Зінаїда сказала. Я її зустріла. Побачила в неї ковдру через плече — і одразу зрозуміла, що ти приїхав.
Він сидів і чекав, може, вона все-таки спитає: чому не приїздив до неї раніше? Далеко від неї, там, у них на КП, можна було це пояснити і собі, і їй. А тут не поясниш. Але вона, напевно, сама це розуміла й сиділа мовчки, все ще тримаючи його за руку. А потім сказала не про нього, а про себе:
— Я розумію, ти сердишся на мене, що так довго не писала, так довго тебе мучила…
Він хотів перебити її, сказати, що не сердиться, але вона не дала йому нічого вимовити, а говорила сама:
— Я просто не могла тобі написати про це, не мала сил, так вірила, що вона житиме, що все минеться… Мені лікарі обіцяли. Обіцяли-обіцяли, обманювали, потім почали говорити, що якась інфекція в неї, тому не можна принести її до мене… А я все не здогадувалась, що вони дурять, тільки потім зрозуміла, що бояться за мене і тому брешуть. Ти не сердься, я сама довго не знала. А потім, коли дізналася, стало раптом так усе байдуже — подумала: вже не повернусь до тебе! Навіщо? А потім самій погіршало, мало не вмерла. А коли зосталася жити, то захотілось тебе побачити й пояснити, як усе було. Нехай навіть ти розсердишся, що не писала, нехай навіть поб’єш мене, тільки самій побачити б і все сказати…
Він знову спробував її спинити, говорив, що все розуміє… Але вона знов не дозволила, перебила:
— А потім, коли літак не вилетів, я навіть маму не сповістила, так і сиділа там на аеродромі, чекала ще п’ять днів. Спочатку погоди не було, потім людей багато — так і не взяли. Поки їхала поїздом, так хотіла тебе бачити, що навіть перехотіла десь по дорозі й знов захотіла…
Вона в темряві всміхнулась, ще міцніше стиснула пальцями його руку й злегенька смикнула:
— Ходімо туди, до нас…
І вони пішли туди, до них. Через сіни, через кімнату, де спали й дихали уві сні, в якусь літню комірчину з другого боку хати, схожу на ті, які прибудовують інколи в селянських хатах для дачників. Це він побачив, уже коли вона засвітила ту саму свічку, про яку говорила Зінаїда.
Комірчина була малесенька, дощана, вся в щілинах, з вікном, запненим мішковиною.
На підлозі лежали речові мішки й стояли один на одному два знайомі чемодани — Танин і Зінаїдин. На чемоданах стояло дзеркальце — от і все жіноче багатство.
Під стіною тулився нашвидкуруч збитий тапчан, а на ньому — сінник, наполовину вкритий ковдрою, а наполовину нічим не вкритий, — мабуть, там лежала ковдра, яку забрала Зінаїда. Отже, вони спали вдвох на цьому сіннику.
Не обертаючись до Синцова, дивлячись у дзеркало й поправляючи волосся, Таня винувато сказала:
— Пробач, що такий свинушник, у нас ніколи такого не було. Три дні, як приїхали, — з ранку до ночі, з ранку до ночі… Тільки спали тут. Навіть нічого не прибрали.
Все ще не обертаючись до Синцова, вона підійшла до тапчана, відкинула з сінника ковдру, витягла з-під неї простирадло й підбила подушку. Ніби все це конче треба було зробити, перш ніж обернутись до нього.
— Зовсім себе занедбали, — сказала вона, нарешті обернувшись до Синцова.
Сказала про їхню неохайну комірчину, а не про себе, але вийшло так сумно, ніби й про себе також.
— Я вже змирилася, що не побачу тебе за ці дні. Ні, неправда. Просто боялася про це думати, не хотіла готуватися, щоб не наврочити. Тому все так…
Вона говорила, а він дивився на неї: навіть не схудла, а, навпаки, ніби встигла трошки поповніти за ці кілька днів на фронті. Дивився на її обличчя, яке майже не змінилось, хоч бринів на ньому якийсь не властивий їй розпач.
У неї було таке обличчя, ніби вона готувалася не до зустрічі з ним, а до прощання, таке обличчя, що він майже скрикнув:
— Та що з тобою?
— Нічого зі мною. — Вона кинулась йому на шию і нічого вже більш не говорила, мовчала.
Усе, що було потім, було мовчки й похапцем. Він відчув її нетерплячу квапливість і якусь безсоромну незвичну відвертість; її гарячковий потяг, що його вона не стримувала й не хотіла стримувати.
Він відчував це тим дужче, що сам, пам’ятаючи все, що з нею було, і знаючи себе й силу своєї туги за нею, наперед зарікся — не дозволить собі бути нетерплячим; думатиме про неї, а не про себе. Але її аж наче сердила та ніжність, з якою він ставився до неї. І коли він, усе ще не поступаючись перед її хапливістю, спитав пошепки:
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.