Читати книгу - "Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Вам знайомий напрям наших пошуків, який ми називаємо еволюційним моделюванням? — риторично запитав він і вів далі: — Ним займаються спільно з кібернетиками біоніки, нейрофізіологи, геноінженери, білсинтезатори, франвілістори. За початок для цього напряму послужила думка про те, що еволюція природи, створюючи людський мозок, могла б піти іншим шляхом або ж набагато далі мозку гомо сапієнса, якби людина не стала “царем природи” і не перепинила еволюції шлях. Кібернетики першими припустили, що треба моделювати не мозок, а сам процес еволюції живої матерії, котрий привів до виникнення людського мозку, але не перекривати русло еволюції. Так, не перекривати русло, а дати еволюції розвиватися далі і, що дуже важливо, різнобічно.
Він кашлянув, прикривши рота долонею, і заговорив знову:
— Коли розвивалася генна інженерія та було налагоджено синтез білка, до праць кібернетиків підключилися представники інших наук. Отоді-то і виникла ідея створення супермозку — мозку з новими якостями. Ми гадали, що його створення й підключення у вигляді центрального керуючого органа до системи обчислювальних машин допоможе розв’язати завдання, з якими звичайному людському мозкові впоратися несила.
— А тисячі мозків? — запитав полковник, дістаючи коробочку із м’ятними льодяниками.
— Ні тисячі, ні мільйону, ні мільярду. Є завдання, для розв’язання яких потрібне не збільшення кількості мислення, навіть не збільшення його потужності, а зовсім інші якості, досі не відомі науці. Від розв’язання цих завдань залежить відкриття нових видів енергії, польоти до далеких світів, вивчення людського організму і лікування хвороб…
Він знову кашлянув і потягнувся за льодяниками. Полковник підсунув їх ближче до нього. Олександр Миколайович узяв льодяник, покрутив його в пальцях, але в рот покласти забув.
— Такий супермозок ми і створювали в лабораторії з цілком визначеною метою. Поблизу від сузір’я Близнят астрономами було виявлено такий собі “Великий зоряний каньйон”. Це місце, що поглинає проміння подібно до пресловутої чорної дірки. Та на відміну од таких дірок “Великий зоряний каньйон” весь час змінює обриси, гравітаційні характеристики. Найрізноманітніші прилади не можуть зареєструвати жодної постійної характеристики. Припускають, що зникає матерія Всесвіту. Одним словом, існує гіпотеза, Що саме там знаходиться Горловина, через яку наш Всесвіт сполучається з іншими світами.
Він усе ще тримав двома пальцями льодяник і дивився кудись повз полковника.
— Зрозуміло, що ніякий корабель з людьми туди не дістанеться. Автоматична станція не зможе виконати такого незвичайного завдання. Для його виконання потрібні й засоби незвичайні. От ми й створювали супермозок, аби згодом помістити його у спеціальну капсулу-корабель та поспати до сузір’я Близнят. Коли супермозок зник, одразу ж виникло найбільш імовірне припущення — мозок викрали. Але тепер я гадаю, що сталося інше…
Нарешті він поклав-таки в рот льодяник, трішки посмоктав його, перш ніж перейти до найнеприємнішої частини розповіді.
— Мозок визрівав, ми його вже почали програмувати, певна річ, залишаючи широкий простір для свободи волевиявлення. Ви розумієте, що, створюючи таку систему і ставлячи перед нею такі завдання, не могло бути мови про жорстке програмування. І ми не помітили… — Він швидко глянув на полковника, — пробачте, слід сказати — я не помітив, що дитя… є… є… як би точніше висловитися… занадто швидко росте… Втім, краще сказати — занадто швидко дорослішає…
— Занадто — це завжди погано, — зауважив полковник, меланхолійно посмоктуючи льодяник. Він здавався цілком спокійним, та його рука мимовільно вмикала і вимикала сигнал виклику на пульті.
— Мозок почав самопрограмуватись і на якомусь етапі навчився застосовувати — як виконавчі — органи роботів, котрі його обслуговували. Тепер ми можемо тільки здогадуватися, яким чином він повністю підкорив їх собі, — бадьоро мовив Олександр Миколайович, уведений в оману зовнішнім спокоєм Тарнова. — Можливо, навіть, що він відкрив якесь невідоме нам поле і за його посередництвом посилав їм сигнали-накази…
Двері полковникового кабінету прочинилися, в них просунулась акуратно зачесана на проділ голова. Певне, той, кому вона належала, добре знав полковника, бо кинув оком — і щез.
— Або використав складну апаратуру, яка живила його…
Голова знову з’явилася в кабінеті.
— Я ж попереджав, щоб нам не заважали! — гаркнув Тарнов.
— Але сигнал… — промимрила голова і сховалась.
Полковник глянув па свою руку і швидко прибрав її подалі від пульта.
— Пробачте, — сказав він зачиненим дверям. Повернувся до вченого: — І ви пробачте. Продовжуйте, будь ласка.
— Один з наших співробітників припустився грубої… можна сказати, фатальної помилки. Він порушив правила техніки безпеки, забув сховати до термошафи і опечатати рештки синтезованого білка. З цього скористався супермозок. Він наказав роботам створити з цього матеріалу організм, який зовні не відрізнити від організму людини. А що він створив саме такий організм, дозволяє припустити наступне: він збирався вивчати людей, жити серед нас. І тепер він діє, а його цілей ми не знаємо…
— Бачу, вас дуже непокоїть ваше дітище. Похвально, — сказав полковник і майже нечутно, майже про себе додав: — От так молодці-вчені!
Щока Олександра Миколайовича спалахнула, наче йому вперіщили ляпаса. Та полковник був невблаганний.
— А дітище-бо в обличчя не пізнати, — промовив він і тільки тепер зглянувся і перейшов на діловий тон: — Мозок знав завдання, заради яких його створювали?
— Частково. Вважалося, що він іще не досить визрів для самостійного функціонування.
— Вважалося?
Олександр Миколайович похилив голову.
— Ми постійно… — хрипко почав він і не пізнав свого голосу: — Ми постійно тримали його під контролем, замірювали всі параметри… — Він зрозумів, що говорить не те, і зумів перебудуватися: — Ми тільки почали по-справжньому програмувати його. Програму безпеки людини задано йому в зачатковому стані. Це має викликати найбільші побоювання.
— Ви припускаєте, що він буде довго знайомитись з навколишнім середовищем?
— Він знав про зовнішній світ дуже мало. Людина для нього — лише один
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський», після закриття браузера.