Читати книгу - "Гаррі Поттер і орден Фенікса"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Так було й минулого разу, — неголосно запитав Рон, — коли шрам заболів у кабінеті Амбридж? Відомо-Хто був розлючений?
Гаррі заперечливо похитав головою.
— А що ж це тоді?
Гаррі почав згадувати. Він дивився в обличчя Амбридж... шрам заболів... а тоді він мав те дивне відчуття в животі... химерне, несподіване... радісне відчуття... але він тоді, звичайно, не зрозумів, що це таке, бо сам був такий нещасний...
— Минулого разу боліло, бо він радів, — сказав Гаррі. — Дуже радів. Він гадав... що станеться щось добре. А вночі перед нашим поверненням до Гоґвортсу... — Гаррі пригадав ту мить, коли шрам жахливо розболівся у їхній з Роном кімнаті на площі Ґримо, — ...він лютував...
Гаррі озирнувся на Рона, що вражено роззявив рота.
— Старий, ти можеш замінити Трелоні, — захоплено видихнув Рон.
— Я ж не роблю пророцтв, — заперечив Гаррі.
— Зате знаєш, що ти робиш? — вражено й водночас боязко сказав Рон. — Гаррі, ти читаєш думки Відомо-Кого!
— Ні, — похитав головою Гаррі. — Скоріше... відчуваю його настрій. Якимись такими спалахами. Дамблдор казав, що торік відбувалося щось подібне. Казав, що я мозку відчути, коли Волдеморт десь близько, або коли він відчуває ненависть. А тепер я ще відчуваю, коли він задоволений...
Запала мовчанка. Вітер і дощ хльостали по будинку.
— Ти повинен комусь про це сказати, — порадив Рон.
— Минулого разу я сказав Сіріусу.
— То скажи йому й зараз!
— А як? — спохмурнів Гаррі. — Амбридж стежить за совами і за каміном, ти що, забув?
— Тоді скажи Дамблдорові.
— Я вже тобі казав — він знає, — відрізав Гаррі. звівся на ноги, зняв з кілочка плащ і накинув на плечі. — Немає потреби говорити йому ще раз.
Рон, застібаючись, замислено дивився на Гаррі.
— Дамблдор хотів би знати, — сказав він. Гаррі стенув плечима.
— Ходімо... нам ще треба попрацювати з мовчальними закляттями.
Вони квапливо й мовчки ішли темною галявиною, ковзаючи і спотикаючись у баюрах. Гаррі був у полоні думок. Чого ж так прагнув Волдеморт? Що ж саме відбувалося не так швидко?
"...він має й інші плани... плани, які може здійснити без зайвого розголосу... те, що можна здобути лише таємно... це така зброя. Те, чого він не мав минулого разу".
Гаррі вже з місяць не згадував цих слів. Був занадто заглиблений у гоґвортські події, занадто заклопотаний постійним двобоєм з професоркою Амбридж, несправедливістю міністерського втручання... але тепер він їх знову згадав і замислився... Волдемортова лють була виправдана, якщо він так і не наблизився до володіння зброєю, яка б вона не була. Може, йому став на заваді Орден і перешкодив нею заволодіти? Де вона зберігалася? У кого зараз?
— Мімбулус мімблетонія, — пролунав Ронів голос, і Гаррі саме вчасно отямився, щоб пролізти крізь отвір за портретом до вітальні.
Схоже було, що Герміона досить рано пішла спати, залишивши на столі біля каміна купу в'язаних ельфівських шапочок, а в кріслі — Криволапика, що згорнувся клубочком. Гаррі був навіть радий, що її немає, бо не дуже хотів обговорювати біль у шрамі і вислуховувати її наполягання, щоб ішов до Дамблдора. Рон стурбовано на нього зиркав, але Гаррі витяг підручники замовлянь і сів до роботи над рефератом. Зосередитися ніяк не вдавалося, і він май же нічого не написав. Незабаром Рон повідомив, що теж іде спати.
Минула північ, а Гаррі читав і перечитував абзац про використання цингової трави, любистку та чхального зілля, не сприймаючи ані слова.
"Ці рослини найбільше впливають на запальні процеси мозку і тому застосовуються в медичних препаратах для одурманення та збивання з пантелику, коли чаклун бажає досягти ефекту нерозважливості й необачності.."
...Герміона казала, що Сіріус, відколи його замкнули на площі Ґримо, став необачний...
"...найбільше впливають на запальні процеси мозку і тому застосовуються..."
...у "Щоденному віщуні" подумають, що в нього запалення мозку, якщо довідаються, що він відчуває Волдемортів настрій...
"...тому застосовуються в медичних препаратах для одурманення та збивання з пантелику..."
...одурманення — це те, що відбувається з ним, бо як він може знати, що відчуває Волдеморт? Що то за химерний зв'язок між ними, так і не розтлумачений йому Дамблдором?
"...коли чаклун бажає..."
...Гаррі так хотів би заснути...
"...досягти ефекту нерозважливості..."
...Було так тепло й зручно в кріслі біля каміна, коли дощ собі періщив у шибки, Криволапик муркотів, а вогонь легенько потріскував...
Книга вислизнула з обм'яклих рук Гаррі і з глухим стуком упала на килимок. Слова схилилася набік...
Він знову блукав коридором без вікон, і кроки його відлунювали в тиші. Коли вдалині з'явилися двері, серце в нього закалатало... якби ж то він зумів їх відчинити... пройти крізь них...
Він простяг руку... ось-ось торкнеться їх кінчиками пальців...
— Гаррі Поттере, паничу!
Здригнувся й прокинувся. У вітальні давно вже погасли свічки, але біля нього щось ворушилося.
— Хто це? — випростався Гаррі в кріслі. Вогонь уже дотлівав, а кімната була оповита темрявою.
— Добі приніс вашу сову, паничу! — пискнув голосочок.
— Добі? — перепитав Гаррі, вдивляючись у темряву, звідки долинав голос.
Ельф-домовик Добі стояв біля столу, на якому Герміона залишила з півдесятка в'язаних шапочок. Його величезні гострі вуха стирчали з-під усіх, здається, шапочок, сплетених за весь цей час Герміоною. Він натягнув їх одну на одну, і голова його тепер здавалася довшою ледь чи не на метр. Зверху, на найвищому бомбончику, височіла, незворушно ухкаючи, явно вилікувана Гедвіґа.
— Добі зголосився повернути Гаррі Поттерові сову, — пропищав ельф із захопленим виразом. — Професорка Граблі-Планка сказала, що з нею вже все гаразд, паничу. — Він так низько вклонився, що його схожий на олівець ніс торкнувся потертої поверхні килимка, а Гедвіґа обурено ухнула й спурхнула на поруччя Гарріного крісла.
— Дякую, Добі! — сказав Гаррі, погладжуючи Гедвіжину голову і кліпаючи очима, не в змозі позбутися образу дверей зі свого сну... він був такий яскравий. Пильніше придивився до Добі й побачив, що ельф мав на собі ще й кілька шарфів та безліч шкарпеток, через те його ноги здава лися величезними порівняно з тілом.
— Е-е... ти що, забирав увесь одяг, залишений Герміоною?
— Ой, ні, паничу, — радісно пояснив Добі. — Добі дещо брав і для Вінкі, паничу.
— Так? І як там Вінкі? — поцікавився Гаррі. Вуха в Добі трохи відвисли.
— Вінкі й далі багато п'є, паничу, — сумно відповів він, похнюпивши свої круглі й величезні,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Гаррі Поттер і орден Фенікса», після закриття браузера.