Читати книгу - "Піти й не повернутися"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Тут теж була така можливість, з якоїсь причини подарована поліцаями, і він би використав її, коли б не Сотников. Але з Сотниковим далеко не втечеш. Вони ще не вилізли на пагорок, як той закашлявся, аж зігнувся, кілька хвилин тіло його здригалося від марних намагань щось викашляти. Рибак зупинився, потім вернувся до напарника, спробував підтримати його попід руку. Але той майже не тримався на ногах, і він опустив його на вилизаний вітром сніг.
— Зачекай, дай віддихатися.
— Що, погано?
— Видно, не вибратися нам…
Рибак не хотів зараз говорити про це — нещиро запевняти його в протилежному, не хотів утішати — він сам не знав, як вибратися. І навіть у який бік вибиратися.
Хвилину він стояв над знеможеним товаришем, який стиснувся, лежачи на боку, підкорчивши поранену ногу. У свідомості Рибака перемішувалися різні почуття до нього: і тихий жаль, що стільки дісталося одному (мало було простуди, так ще й підстрелили) і водночас почало виникати непевне передчуття: як би цей Сотников не накликав біди на обох. Серед усього потаємно тремтіла, часом заглушаючи інше, страхітлива тривога за своє життя. Правда, він намагався гнати її від себе й триматися якомога спокійніше. Він уже знав, що страх за особисте життя — перший крок до розгубленості, бо варто лише втратити тверезу розважливість, занервуватися, як біди посипляться одна за одною. Тоді вже справді кінець. Тепер хоч було й сутужно, але, можливо, не все ще втрачено.
— Так. Ти почекай.
Лишивши товариша на снігу, Рибак поплентався угору: потрібно було обдивитися. Йому все здавалося, що за пагорком ліс. Вони стільки вже пройшли вночі й, коли ішли правильно, то мали б опинитися десь поблизу від лісу.
Погано, що зовсім сховався місяць, віддалеки нічого не видно — ніч тонула в похмурій туманній імлі, густа сутінь щільно обволікла все довкола. І все-таки великого лісу ніде не було. За пагорком знову стелилося поле, збоку нібито сірів лісок, певно, соснячок — дуже малий соснячок, латочка в полі, не більше. Але в тому напрямку ввижалося у сутіні щось схоже на пряму коротеньку рису над долом. Скрізь були невиразні плями, темні на снігу бризки чорнобилю, розмиті, з нечіткими обрисами чагарники, а тут зі снігової півтемряви виникала коротенька риса — пролягла навкоси і зникла. Рибак з раптовою легкістю попростував до неї і не помітив, як ця риса якось непомітно перетворилася на снігу в темну смугу дороги. Доволі вкочена, з роз'їждженими коліями і слідами від кінських копит, вона з'явилася дуже впору й мала допомогти в їхній нелегкій біді.
Несподівано підбадьорений, Рибак легко збіг із пагорка до нерухомої на снігу постаті Сотникова.
— Дорога тут!.. Чуєш?
Той кволо підняв круглясту і якусь неприродно малу в пілотці голову, став підводитись.
— З дороги де-небудь шмигонем — не знайдуть. Тільки б не напоротися.
Сотников мовчав і здавався байдужим до цієї новини. З допомогою Рибака він підвівся зі снігу, зручніше обхопив пальцями ствол гвинтівки.
Дуже повільно вони побрели до дороги, яку Рибак ще здалеку тривожно озирав у сутіні — чи не появляться десь люди. Його напружений погляд пробіг аж до сіруватої латки віддалік, і тоді зовсім несподівано для себе він спостеріг, що небо над простором по-світанковому засиніло, зорі пригасили свій блиск, тільки найбільші деінде ще яскраво горіли на небосхилі. Ця несподівано помічена ним ознака світанку стурбувала його більше, ніж коли б він побачив людей. Усе в ньому пересмикнулося, помчало кудись уперед, скоріше з цього загрозливого пустого поля. Але ноги були скуті втомою, до того ж стримував товариш — хочеш чи ні, треба було повагом плентатися по дорозі, іншого виходу в них не було.
Зрозумівши це, він приглушив у собі неприємне відчуття і міцніше стиснув щелепи. Він жодного слова не сказав Сотникову — той і так ледь живий шкандибав, витрачаючи останні свої сили, і в Рибака щось розпачливо змістилося всередині: він певно уже знав — не пощастить. Ніч минала й тим знімала із них свою опіку, день же обіцяв мало приємного, і Рибак з пониклою душею позирав, як поволі й неухильно світало.
Угорі швидко світлішало небо, з-під нічної півтемряви усе виразнішим ставав самотній сніговий обшир; дорога попереду довшала, її було видно далеко.
По цій дорозі вони пішли до ліска.
8
Сотников бачив не гірше за Рибака, що в полі виднішає, і добре розумів, якою несподіваністю для Них може обернутися передчасний ранок.
Але він ішов. Він зібрав у собі все, на що було здатне його знесилене тіло, і, помагаючи собі гвинтівкою, з натугою переставляв ноги. Стегно його нестерпно боліло, ступні він уже навіть не відчував, мокрий від крові валянок замерз на кістку, другий, не до кінця взутий, зігнувся у половині халяви, довгим носом загрібаючи сніг. Сотников знав, що по видному їх схоплять, але це вже не відзивалося в ньому великою тривогою — ним оволоділа байдужість до всього, що не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Піти й не повернутися», після закриття браузера.