Читати книгу - "Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
. . .…..
Повернувши додому, застала від Марка лист. Здивувалася ним чимало, бо, від'їжджаючи, не обіцяв їй написати ані одного слова, а вона не просила його о це. Писав сумно. Писав, що, коли вона одержить оцей лист, він буде вже в дорозі до Індії. Що ся подорож йому тепер дуже непожадана, бо хотів уже навсіди вернути до Буковини, а ся дорога, хоч як і бажав не раз побачити землі над Гангом, віддалить його знов на час від його наймиліших сторін. Вона, – каже, – здивується, що він до неї пише, однак він не може позбутися немилого чуття, будто би їй лучилося щось дуже прикре. Від часу до часу доносила йому Оксана листовно, як його «одинокий товариш» проживає, але тепер замовкла, а він не зносить непевності, тим більше, що не має надії вернути надто скоро додому і переконатися о всім самому.
Він звертається прямо до неї і просить її о звістку про себе. Це заслужив він собі хоч би і тим, що серцем і думками пробував так часто дома. Вона, може, не повірить йому, вона така недовірчива, але коли він поверне, тоді переконає її в щирості його слів. Далі просить її не забувати його, так само як не забуває гробу його матері; а натомість він обіцяє їй подивляти тамошню красу природи «з спомином» про неї. Йому саме тепер на душі так важко, мовби йшов на смерть, хоч смерті не боявся він ніколи. Чи вона його розуміє? Він пише до неї з таким довір'ям, як пишеться лиш до найщирішого друга. І знов дальше, що він має для неї узбирані прегарні мушлі, справдішні чудеса природи, і багато інших речей, котрими прикрасить кімнату «свого одинокого товариша», коли поверне. Що буде числити дні прибуття її листа, кількох успокоюючих щирих слів, бо на тепер буде й з того рад, і т. д.
Прочитавши цей лист, вона немов з поганого сну збудилася.
Він писав так приязно, а вона? Що діялося з нею останнім часом, чи не збожеволіла вона? Боже, Боже! в яку погань заплуталася вона, і при кім спинялися її думки, коли тим часом тамтой на морі був її одним-однісіньким приятелем на світі!.. Ні, то вона з самоти божеволіла, і її палка душа, що шукала неустанно заняття, спинялася і там, де була непотрібною. Їй встидно, вона була замало горда, а на його вінчання не повинна була йти!
Глузуючи з себе, усміхнулася згірдливо і склонила втомлену голову на руки, згорнені навхрест на столі. Думала над Марком.
Написав, написав! саме тепер, коли була мов громом побита, втомлена до крайності і коли чулася нужденною, мов та собака. Написав! її обгорнуло почуття вдячності, і вона притиснула його лист майже пристрасно до уст.
Коли б він тут був або коли би був цілком не від'їжджав, то вона була би щаслива і не томилась би якимись хоробливими чувствами. Вже сам спосіб його бесідування мав у собі для неї щось успокоюючого; ох, перед ним вона би й похилила голову покірно і то не боліло би її!
Але що з ним? Чому з його слів видко такий сум і чому його переслідує погане передчуття? Коли такий чоловік, як він, заговорить тужливо, то на тім мусить щось бути. Вона вірить в передчуття.
Він стоїть перед її душею живо, мовби гляділа на нього. Майже негарний, а з-поза окуляр шукають її його ясні, допитливі очі. Він замкнений, вразливий, на дрібниці байдужий, але супроти себе строгий аж до жорстокості, а задуманий так часто!
Такий він.
Він журиться о неї. О Боже, отже, о неї боїться хтось на світі! Вона була б і розсміялася, і заплакала відразу, так усі струни були в ній розстроєні…
Вона йому напише все, як він собі бажає, і успокоїть його…
Попросить також, щоб дійсно згадував її, коли побачить красу тамошньої природи, коли над ним засіяє зористе небо Індії і він, може, буде глядіти в срібні хвилі Гангу. Він не знає, як її душа бажала краси і зміни, як вона бажала розмахнути хоч однісінький раз свої крила цілком свобідно!
Розкаже йому все, нехай він знає. Нехай знає і те, скільки німих сліз пролила її душа, скільки німих боїв перебула вона, чорних мов ніч, від часу, як померла його дорога мати, а її одніська опікунка. Що їй додає охоти до життя надія, що буде працювати для свого народу пером (він це знає) і не утоне безслідно, як тисячі інших, подібних долею до неї. Відтак спитає, чому невеселий; що, впрочім, вона йому вірить, коли це пише (адже вона йому все вірила!), але що і їй не веселіше. Вона тут сама, прикована тими невидимими кайданами, що звуться обставинами, до одностайності, і побивається, і числить дні, котрі минають без повороту, не лишивши по собі їй сліду. Він, певно, вже пійме принаду такого життя. Але вона не хоче жалітися, нехай же і він не жалує її…
За мушлі дякує йому, але чим віддячиться вона йому за його пам'ять?
Роздумуючи так, засіяли різні спогади в її душі з часу, як жила його мати і як пробував тоді дома.
І не знати, чого мучилися обоє (він і вона) часом так погано! Він був гордий і глумливий, а вона холодна супроти нього, хоч не раз серце з жалю їй мліло! Та все вже минуло. В неї скінчилося все скоро і в один спосіб, але з всіх її знайомих товаришів і товаришок остався він їй найвірнішим. Пробуваючи там в далеких сторонах, не забув її, розвідувався через других, як живе і чи щаслива, а тим часом ті, що пробували тут з нею… але ні! радше вже не думати й не згадувати всього того, що ранило її душу; то погребала вона вже і не хоче об тім вже ніколи більше думати.
«Що я люблю, люблю вже навіки!» – заговорив в ній нараз якийсь голос, і з тим затремтіло в її душі гаряче почуття щастя.
Він її любить! Це мусить бути правдою, було вже тоді правдою, коли і не снила о тім, коли говорив, прощаючись з нею, що для нього «сонце заходить», а руку стиснув їй, мов кліщами; було вже тоді, коли мучили себе так страшно. Те все була любов.
В її душі спалахнуло оп'ять почуття вдячності і навіть якоїсь гіркої розкоші, але майже в тій самій хвилині стягнула болісно брови.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська», після закриття браузера.