Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Надвірні двері були відчинені, вона зайшла в будинок і проминула контори, що містилися на нижніх трьох поверхах, не привернувши нічиєї уваги; труднощі почалися лише на горішньому поверсі.
На її дзвінок ніхто не відповів; доведеться або зійти вниз і попросити воротарку, щоб та впустила її в контору Босіні, або терпляче стояти під дверима, сподіваючись, що її ніхто там не побачить. Вона вибрала останнє.
Постоявши із чверть години на сходах і добре змерзнувши, Джун пригадала, що Босіні залишав ключа під килимком. І справді, вона знайшла його на звичайному місці. Якусь хвильку вона вагалася — відмикати двері чи ні; нарешті зайшла і залишила двері відчиненими, щоб усім було очевидно, що вона прийшла сюди в справах.
Це була вже не та Джун, яка, тремтячи, приходила сюди п'ять місяців тому; їй довелося стільки пережити й перестраждати за цей час, що її вразливість значно притупилася; вона так довго й так детально обмірковувала цей візит, що заздалегідь пережила всі можливі страхи. Цього разу вона не відступиться, бо ніхто їй не допоможе.
Неначе самиця, що стереже своїх малят, Джун не могла всидіти на місці; маленька, жвава, вона безперестану ходила туди й сюди по кімнаті — від стіни до стіни, від вікна до дверей, брала в руки то ту, то ту річ. Скрізь лежала пилюка; очевидно, кімнату не прибирали вже кілька тижнів, і Джун, вишукуючи ознак, які підтвердили б її сподівання, побачила в цьому доказ, що йому задля ощадності довелося відмовитись від служниці.
Вона зазирнула в спальню; ліжко було заслане недбало — напевне, чоловічою рукою. Напружено дослухаючись, Джун швидко зайшла й відчинила шафу. Декілька сорочок і комірців, пара брудних черевиків — у кімнаті навіть не було майже ніякого одягу.
Дівчина тихенько вернулася до вітальні й тільки тепер помітила, що там немає всіх тих речей, які Босіні цінував і беріг. Годинник, що дістався йому від матері; бінокль, який висів колись над канапою; дві дорогі старовинні гравюри з краєвидами Герроу, де вчився його батько; і, нарешті, японська вазочка, яку вона йому сама подарувала. Все це зникло; і хоч в її співчутливій душі закипів гнів від думки, що світ повівся з ним так жорстоко, зникнення улюблених його речей вона сприйняла як добру ознаку, що віщувала успіх її задуму.
Саме в ту хвилину, коли Джун дивилася на порожнє місце, де колись стояла японська вазочка, вона раптом відчула на собі чийсь погляд і, обернувшись, побачила на порозі Айріні.
Якусь мить вони мовчки дивилися одна на одну; потім Джун ступила до Айріні й простягла їй руку. Айріні не взяла її.
Забравши руку, Джун заклала її за спину. В очах дівчини спалахнув гнів; вона чекала, поки Айріні заговорить, і, охоплена лютими ревнощами, підозрою і цікавістю, придивлялася до своєї подруги, до кожної рисочки в її обличчі, до її одягу й постаті.
Айріні була в короткому сірому хутрі; з-під дорожнього капелюшка на чоло спадало пасмо золотавого волосся. Обличчя, облямоване пухнастим хутром, здавалося маленьким, ніби дитячим.
Щоки Джун палали як жар, а в Айріні обличчя було бліде, аж біле, наче від холоду. Під очима залягли темні кола.
В руці вона тримала букетик фіалок.
Вона й собі дивилася на Джун, дивилася без усмішки. І хоч як була дівчина збентежена й розгнівана, але під пильним поглядом цих великих темних очей вона відчула, як у глибині її серця прокидається давня приязнь.
Нарешті Джун обізвалася перша.
— Чого ви сюди прийшли? — мовила вона, проте, збагнувши, що те саме запитання стосується й до неї самої, додала — Ця ганебна судова справа… Я прийшла сказати йому, що він програв її.
Айріні нічого не відповіла, її очі невідривно вдивлялися в обличчя Джун, і дівчина вигукнула:
— Чого ви стоїте, наче скам'яніла!
Айріні засміялася:
— Як я хотіла б скам'яніти!
Але Джун відвернулась.
— Ні! — вигукнула вона. — Не кажіть мені нічого! Я не хочу слухати! Я не хочу знати, навіщо ви прийшли сюди. Я не хочу слухати!
І дівчина почала метатися по кімнаті, ніби неспокійний дух. Раптом вона вигукнула:
— Я прийшла сюди перша. Ми не можемо залишатися тут обидві!
На обличчі Айріні з'явилася й зразу згасла легенька усмішка. Вона не зрушила з місця. І тоді Джун відчула, що під м'якістю і млявістю цієї жінки таїться відчайдушна рішучість, щось незламне, небезпечне. Вона зірвала з голови капелюшок і, підвівши до чола обидві руки, пригладила пишне бронзове волосся.
— Вам тут не місце! — визивно крикнула вона.
Айріні відповіла:
— Мені ніде немає місця…
— Що ви хочете цим сказати?
— Я пішла від Сомса. Ви ж радили мені піти від нього!
Джун заткнула руками вуха.
— Не треба! Я не хочу нічого слухати… Не хочу нічого знати. Я не можу боротися з вами! Чого ви стоїте? Чому не йдете геть?
Губи Айріні заворушилися; вона неначе спитала: «Куди ж мені йти?»
Джун повернулася до вікна. Внизу, на вулиці, вона побачила годинник. Уже близько четвертої. Він може прийти з хвилини на хвилину! Дівчина озирнулася через плече; обличчя її скривилося від гніву.
Але Айріні не зрушила з місця; в затягнених у рукавички руках вона безперестану крутила букетик фіалок.
З очей Джун потекли сльози гніву й гіркого розчарування.
— Як ви могли сюди прийти? — вигукнула вона. — Зрадлива ви подруга!
Айріні засміялася знову. Джун зрозуміла, що сказала не те, що треба, і заплакала.
— Чого ви сюди прийшли? — схлипувала дівчина. — Ви занапастили життя мені, а тепер хочете занапастити й йому!
Губи Айріні затремтіли, вона глянула в очі Джун таким сумним поглядом, що дівчина скрикнула, стримуючи ридання:
— Ні, ні!
Але Айріні тільки понурила голову, усе нижче й нижче. Нараз вона повернулася і швидко вийшла з кімнати, затуливши уста букетиком фіалок.
Джун кинулася до дверей. Кроки на сходах усе даленіли. Дівчина гукнула:
— Верніться, Айріні! Верніться!
Кроки завмерли внизу…
Розгублена, змучена, дівчина стояла на сходах. Чому Айріні пішла, залишивши за нею поле бою? Що це означає? Невже вона хоче зректися його? Чи, може… Джун гризли тяжкі сумніви… Босіні так і не прийшов…
Десь о шостій вечора старий Джоліон повернувся з Вістарія-авеню, де майже щодня проводив тепер по кілька годин, і
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.