Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Було навіть можливим, а насправді й доволі поширеним, пройти повне коло: співробітники НКВД ставали в’язнями, а потім знову тюремниками і робили другу кар’єру в адміністрації ГУЛАГу. Також дуже багато колишніх в’язнів пишуть про те, з якою швидкістю розжалувані співробітники НКВД в таборах спиналися на ноги і отримували реально впливові посади. У своїх спогадах Лев Разгон пише про зустріч з чоловіком на прізвище Корабельников, співробітником НКВД невисокого чину, з яким він познайомився по дорозі з Москви. Корабельников розповів Разгону, що його арештували через те, що «по п’яні тріпанувся найліпшому корешу… про одну бабську справу у начальника… отримав п’ятак як “соціально небезпечний елемент” і на загальний етап». Але від решти на «загальному етапі» він дещо відрізнявся. Через кілька місяців Разгон зустрів його знову. Цього разу він був у чистій добре зшитій табірній формі. Він прилаштувався на «гарну» роботу — начальником штрафного лагпункту Устьвимлагу[932].
Історія, яку розповідає Разгон, відображає дійсність, віддзеркалену архівними документами. Дуже й дуже багато співробітників ГУЛАГу мали кримінальні судимості. Насправді здається, що адміністрація ГУЛАГу в системі НКВД відігравала роль своєрідного місця заслання — останнього притулку розжалуваних співробітників таємної поліції[933]. Однин раз відправленим на периферію імперії ГУЛАГу рідко коли знову дозволялося перейти до якогось іншого її підрозділу, не кажучи вже про московську центральну адміністрацію. Як знак свого відмінного статусу співробітники ГУЛАГу мали іншу форму й дещо відмінну систему знаків розрізнення і звань[934]. На партійних зібраннях співробітники ГУЛАГу скаржилися на свій нижчий статус. «ГУЛАГ розглядається як управління, від якого всього вимагають, нічого не даючи у відповідь, — бурчав один співробітник — Цей надмірно скромний спосіб мислення, — що ми є гіршими за всіх інших, — неправильний, він робить можливими нерівність в оплаті, у забезпеченні житлом і т. ін.»[935]. Пізніше, 1946 року, коли НКВД було знову розділене і перейменоване, ГУЛАГ потрапив під контроль Міністерства внутрішніх справ (МВД), тоді як майже всі більш привабливі функції колишнього НКВД, зокрема розвідка і контррозвідка, перейшли у відання Міністерства державної безпеки (МГБ, пізніше КГБ). МВД, яке керувало системою в’язниць до розпаду Радянського Союзу, залишилося менш впливовим[936].
Справді, від самого початку статус начальників таборів був порівняно низьким. У листі, таємно переправленому із Соловецького табору на початку 1920-х років, його автор-в’язень пише, що табірна адміністрація повністю складається з розжалуваних чекістів, «засуджених за спекуляцію, здирництво, грабунки чи якісь інші порушення кримінального кодексу»[937]. У 1930–1940-ві роки ГУЛАГ ставав місцем останнього призначення посадовців НКВД, чиї біографічні дані не відповідали вимогам: ті, чиє походження було недостатньо робітничо-селянським, або чия польська, єврейська чи балтійська національність ставала підозрілою в епохи активних репресій проти відповідних етнічних груп. ГУЛАГ також був останнім притулком для просто дурнів, некомпетентних і п’яниць. 1937 року тодішній керівник ГУЛАГу Ізраїль Плінер скаржився:
«Нам дістаються залишки від інших підрозділів; до нас присилають людей за принципом "візьми, небоже, що нам негоже". Вершки цього поповнення становлять безнадійні п’яниці; тільки-но хтось стає п’яницею, його викидають до ГУЛАГу… З точки зору апарату НКВД, якщо хтось вчиняє якесь порушення, найбільшим покаранням для нього є відправлення на роботу в табір»[938].
1939 року ще один посадовець ГУЛАГу говорив, що охоронці — це «люди не другого, а четвертого сорту, справжнісінькі покидьки»[939]. 1945 року тогочасний керівник ГУЛАГу Василь Чернишов розіслав усім начальникам таборів і обласним керівникам НКВД циркуляр, у якому висловлювався жах з приводу низької якості озброєної охорони таборів, для яких характерними були високі рівні «самогубств, дезертирства, втрати і крадіжок зброї, пияцтва та інших аморальних вчинків», а також «порушення революційного законодавства»[940]. 1952 року, коли було викрито корупцію на рівні найвищого керівництва таємної поліції, першою реакцією Сталіна був наказ «заслати» одного з основних злочинців, який невдовзі після того став заступником начальника Баженовського табору на Уралі[941].
Власні архіви ГУЛАГу підтверджують переконання одного колишнього в’язня, сформульоване у дуже м’якій формі: як охоронці, так і адміністратори були «найчастіше людьми дуже обмеженими»[942]. Наприклад, з 11 осіб, які мали звання «начальник ГУЛАГу» — керівник рівня всієї системи таборів, — між 1930 і 1960 роками тільки п’ятеро мали якусь вищу освіту, а троє так і не пішли далі початкової школи. Ті, хто призначався на ці посади, нечасто працювали на них довго: за 30 років тільки двоє — Матвій Берман і Віктор Насєдкін — пропрацювали понад п’ять років. Ізраїль Плінер був начальником ГУЛАГу всього рік (1937–1938), а Гліб Філаретов — три місяці (1938–1939)[943].
З іншого боку, на нижньому рівні ієрархії НКВД, згідно з даними особових справ співробітників тюрем і таборів, навіть еліта тюремників — члени та кандидати у члени партії — майже повністю складалася з осіб селянського походження з мінімальною освітою. Мало хто з них закінчив п’ять класів, а дехто мав лише три класи освіти[944]. За станом на квітень 1945 року майже три чверті співробітників ГУЛАГу не отримало жодної іншої освіти, крім початкової — цей відсоток майже вдвічі вищий, ніж в цілому по НКВД[945].
Навіть ще неосвіченішою була озброєна охорона таборів — «военизированная охрана», ширше відома через радянську маніакальну пристрасть до скорочень за абревіатурою «вохр» чи «вохра». Саме ці люди стояли на периметрі таборів, водили в’язнів на роботу, везли в’язнів на схід, часто маючи лише дуже приблизне уявлення про те, чому і навіщо вони це роблять. В одному з рапортів із Каргопольлагу йдеться: «Виявляється, що охоронці не знають прізвищ членів Політбюро чи вождів Комуністичної партії»[946]. В іншому документі перелічується ряд випадків зловживання охоронцями
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.