Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Поліцаї перезирнулися. Той, що без револьвера, зареготав. А перший облизав губи, тоді повільно мовив:
— Ти ба, який вельможний пан! Його ексцеленція пан Волоцюга! Генерал Смердюх! — І раптом, розмахнувшись, ударив чоловіка в сорочці кулаком у підборіддя. А коли той заточився від удару, поліцай ревнув: — Руки вгору!
Чоловік повернув до нього голову. Керн іще ніколи не бачив такого погляду.
— Я тебе, тебе питаю, задрипанцю! — визвірився поліцай. — Довго ще думатимеш? Чи, може, тобі ще раз зацідити?
— У мене немає паспорта, — сказав чоловік.
— У мене немає паспорта! — передражнив його поліцай. — Ну, звісно, в пана байстрюка немає паспорта! Я так і знав. Ну вдягайтеся, та мерщій!
Коридором, відчиняючи підряд усі двері, надбігло ще кілька поліцаїв. Один, у погонах, підійшов до затриманих.
— Що це тут у вас?
— Та ось, двох пташок злапали. Через горище хотіли випурхнути.
Офіцер зміряв обох затриманих поглядом. Він був зовсім молодий, вузьколиций; блідий, з невеличкими, акуратно підстриженими вусиками; від нього пахло перукарнею. Керн упізнав запах — одеколон 4711. Він трохи розумівся на цьому: колись його батько мав парфумерну фабрику.
— До цих двох ми придивимося пильніш! Візьміть їх у наручники, — наказав офіцер.
— Скажіть, невже віденській поліції дозволяється бити затриманих? — спитав чоловіку сорочці.
Офіцер звів на нього очі.
— Як ваше прізвище?
— Штайнер. Йозеф Штайнер.
— Безпаспортний, та ще й погрожує нам, — устряв поліцай з револьвером.
— Дозволяється ще й не таке, щоб ви знали, — відрубав офіцер.
— Збирайтеся, швидше!
Арештовані вдяглися. Поліцай вийняв наручники.
— Давайте-но руки, лебедики! Оце вам таки пасує. Наче за міркою зроблено.
Керн відчув на руках холодний дотик сталі. Це були його перші в житті кайдани. Іти вони не дуже заважали, але Кернові здавалося, наче в нього скуті не самі лише руки.
Надворі вже розвиднялося. До будинку під’їхали два поліційних автомобілі. Штайнер скривився.
— О, похорон за першим розрядом! Еге, синку?
Керн не відповів. Він силкувався якось сховати наручники під піджаком. На вулиці вже спинили свої візки кілька цікавих молочарів. У будинках навпроти повідчинялися вікна, й у темних отворах біліли обличчя. Захихотіла якась жінка.
Арештованих — душ тридцять — посадили в машини, відкриті по-ліційні авто. Майже всі лізли в кузови мовчки, без заперечень. Серед них була й власниця будинку — гладка білява жінка років десь п’ятдесяти. Тільки вона одна галасливо протестувала. Кілька місяців тому вона сяк-так обладнала два незайнятих поверхи своєї старої, занедбаної кам’яниці під дешевенький пансіон. Незабаром пішла чутка, що там пускають ночувати нелегально, без прописки в поліції. У господині пансіону було тільки четверо пожильців із справною пропискою: один рознощик, один щуролов і дві повії. Решта всі приходили пізно ввечері. Були то майже поспіль емігранти або втікачі з Німеччини, Польщі, Росії та Італії.
— Ну, ну, лізьте в машину! — звелів офіцер хазяйці. — Усе це ви зможете пояснити нам у поліції. Там у вас буде досить часу.
— Я протестую! — репетувала жінка.
— Протестувати можете, скільки вам завгодно. А поки що поїдете з нами.
Два поліцаї підхопили хазяйку під руки й посадили в машину. Офіцер повернувся до Керна і Штайнера.
— Так, а тепер оцих двох. Та пильнуйте їх добре.
— Мерсі, — глузливо мовив Штайнер і поліз у кузов, а за ним і Керн.
Машини рушили.
— До побачення! — вереснув жіночий голос із котрогось вікна.
— Повбивайте їх, цих заброд-емігрантів! — ревнув іще хтось басом. — Щоб і харчів не переводили!
Вулиці були ще майже порожні, й поліційні машини їхали досить швидко. Небо над будинками відступало вище, яснішало, ширшало, стаючи прозоро-синім; але постаті арештантів у кузовах чорніли, мов ті верби під осіннім дощем. Дехто з поліцаїв жував бутерброди, запиваючи кавою з плескатих бляшаних баклажок.
Біля Аспернського мосту дорогу їм перепинив зеленярський автофургон. Поліційні машини загальмували, потім рушили знову. Тієї ж хвилини один з арештантів на другій машині переліз через борт і скочив униз, але, упавши боком на крило над колесом, зачепився полою пальта й гепнувся на бруківку.
— Стій! Тримайте його! — закричав офіцер. — Якщо тікатиме, стріляйте!
Авто різко загальмувало, поліцаї пострибали на брук і кинулися туди, де впав утікач. Водій озирнувся, побачив, що той лежить нерухомо на місці, й поволі подав машину назад.
Утікач лежав горілиць. Він ударився головою об камінь і лежав тепер, розкинувши руки й ноги, в розхристаному пальті, схожий на велетенського підстреленого кажана.
— Підведіть його! — гукнув офіцер.
Поліцаї нахилилися над людиною на бруку. Потім один випростався:
— Він не може встати. Певно, зламав щось.
— Як то не може? Поставте його на ноги!
— Носака йому добрячого, сам підхопиться, — байдужим тоном промовив поліцай, що вдарив Штайнера.
Чоловік застогнав.
— Він справді не може встати, — доповів іще один поліцай. — І кров тече з голови.
— Ат, чорт! — офіцер теж вийшов з машини. — Ані руш мені! — гукнув він у кузов до арештованих. — Набрід проклятий! Тільки морока з вами!
Машина вже спинилася біля розпростертого долі чоловіка, й Кернові було добре видно його згори. Він знав цього миршавенького польського єврея з ріденькою сивою борідкою. Керн кілька разів ночував із ним в одній кімнаті. Тепер він виразно пригадав старого, як той рано-вранці стояв був біля вікна з молитовними ремінцями на ллечах і, похитуючись, молився. Старий торгував нитками, пряжею та шнурками до черевиків; його вже тричі висилали з Австрії.
— Встаньте! Мерщій! — звелів офіцер. — Навіщо ви вискочили з машини? Що, совість нечиста? Крав, мабуть, еге? Чи й гірше щось!..
Старий, не зводячи з офіцера широко розплющених очей, ворухнув губами.
— Що? — перепитав той. — Що він сказав?
— Боявся, каже, — відповів поліцай, що стояв навколішках над старим.
— Боявся? Авжеж! Видно, нашкодив десь! Що він каже?
— Каже, нічого він не зробив…
— Та це вони всі торочать. Але що нам із ним зараз робити? Що у нього там?
— Треба б лікаря викликати, — озвався Штайнер із машини.
— Тихо! — роздратовано крикнув офіцер. — Де я вам у таку рань візьму лікаря? Та й не лежати ж йому доти на вулиці! Бо потім знов галасуватимуть, ніби це ми його так замордували. Адже ж на поліцію всіх собак вішають!
— Його треба відвезти до лікарні, — сказав Штайнер. — І негайно.
Офіцер не знав, що робити. Він уже й сам бачив, що людина тяжко розбилась, і в замішанні забув навіть обірвати Штайнера.
— До лікарні! Гадаєте, це так просто? Хто ж його там прийме без офіційного листа! Та й не можу я цього зробити своєю владою. Я повинен спершу здати затриманого по інстанції.
— А ви одвезіть його до єврейської лікарні, —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.