Читати книгу - "Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Я від вас нічого і не вимагаю, Гофман, — сумно сказав Престо. — І не хвилюйтесь. Усе це зрозуміло, і все це звичайна річ.
Настала тяжка пауза.
— Прокляте життя! — пробурчав Гофман. — Повірте, якби я міг допомогти вам…
— Ви б і допомогли, і нема чого більше про це говорити. Ви можете робити як хочете, а я… можливо, якось викручусь, — сказав Престо, підвівся і простягнув руку.
Гофман потис її і вийшов важкою ходою. Престо довго стояв, опустивши голову. Потім прошепотів з гіркою посмішкою:
— Вірний друг… до чорного дня… Ну що ж… Тепер тільки добрий чарівник міг би допомогти мені врятувати справу. Та, на жаль, у житті таких випадків не буває…
ФЛЕРДОРАНЖПресто прокинувся о шостій годині ранку у своїй великій білій спальні, де вікна були зачинені, а чисте, охолоджене повітря подавалося за допомогою кондиційної установки. Окинувши поглядом кімнату, Престо подумав: «Скоро з усім цим доведеться розстатися», зітхнув, поглянув на годинник. «Можна ще полежати хвилин п’ятнадцять», і простягнув руку до нічного столика, на якому лежала купка вечірніх газет. Учора він так стомився, що не встиг їх прочитати.
Розгорнувши першу газету, Престо почав швидко переглядати її. Одна стаття привернула його увагу. Токіо читав і хмурився дедалі більше. Потім раптом зім’яв газету, кинув на підлогу й обурено вигукнув:
— Яка гидота!
Відкинувшись на подушку, він ніби завмер. Лежав нерухомо, обличчя наче скам’яніло. Тільки зведені брови і часте дихання свідчили про внутрішнє хвилювання і напружену роботу мозку. Минуло вже двадцять хвилин, а він усе ще лежав у тій самій позі.
І раптом, як людина, що розв’язала важке завдання, він ожив і різким рухом простягнув руку до кнопки електричного дзвоника.
— Себастьян! Швидше гарячої води для бриття! Приготуйте костюм! — сказав Тоніо старому слузі, що ввійшов у кімнату, а сам у нічній смугастій піжамі і туфлях на босу ногу попрямував у ванну кімнату, стіни якої були облицьовані рожевим мармуром.
— Не знаєте, міс Еллен встала? — запитав він через відчинені двері, коли Себастьян приніс воду.
— Міс завжди разом з пташками встає, — відповів старик.
«Не змінила своїх звичок», подумав усміхаючись Тоніо і сказав:
— Чудово! Приготуйте швидше кофе на веранді і скажіть Джеффрі, щоб подав машину.
Через кілька хвилин він вибіг на другий поверх, швидко пройшов довгий коридор і уповільнив ходу, наближаючись до кімнати Еллен. Постояв біля дверей, із-за яких чути було спів дівчини, перевів подих, зігнав останні сліди заклопотаності з свого обличчя і постукав.
Еллен відчинила двері. Скісні промені ранкового сонця золотили її волосся і біле плаття.
— Містер Престо! — здивовано, але навіть без тіні незадоволення вигукнула вона. — Що означає цей ранній візит?
— Міс Еллен! — весело відповів Престо. — Ранок чудовий, і мені прийшла в голову думка: чи не прогулятися нам, перш ніж їхати в студію? У нас сьогодні велика робота, найважчі кадри, а ніщо так не освіжає, як ранкове повітря.
Безтурботний, веселий настрій Престо передався і Еллен. Давно вже вона не бачила його таким життєрадісним.
— Чудова думка! — відповіла дівчина посміхаючись.
— Тоді біжімо, поспішаймо! Кофе вже готове, а поки ми снідатимемо, шофер заправить і подасть машину.
Обпікаючись кофе, вони жартували і поводились, мов школярі, які придумали веселу витівку і поспішають виконати свій задум.
З боку під’їзду почувся короткий низький гудок, який сповіщав, що машина прибула.
— Чуєте? — сказав Престо. — Це доля кличе нас. Поспішаймо ж назустріч нашій долі!
Цього ранку поведінка і слова Престо були якісь загадкові.
Незабаром останні будови Голлівуда лишилися позаду. Рівна дорога вела в далечінь. На обрії синіли гори. З обох боків дороги тягнулися плантації. У гіллі дерев щебетали пташки. Чисте каліфорнійське небо розкинулося над родючим краєм. Ранкове повітря було ще свіже і сповнене гіркого запаху трав. Престо і Еллен дихали на повні груди.
— Як гарно! — захоплювалась Еллен і жмурилась у промінні ще низького сонця.
— Так, давно ми з вами не бачили природи, — сказав Престо.
На його обличчі, в його позі відбивалося глибоке задоволення, як у людини, що благополучно перенесла тяжку операцію.
— Пам’ятаєте нашу хатину на березі Ізумрудного озера? — говорив він замріяно. І, весело сміючись і сперечаючись, вони почали згадувати різні випадки.
— Ви були страшенно суворою хазяйкою, — жартував Престо. — Безжалісно виганяли нас із Піпом, коли починали прибирати в кімнаті.
— З чоловіками інакше не можна, — відповіла Еллен. — Вони не розуміють, що заважають.
— З чоловіками! — розсміявся Престо. — А до речі, яка доля другого чоловіка, якого ви виганяли.
Еллен запитально подивилась на Престо.
— Та ви ж мене разом з Піпом виганяли. Що з ним?
— Він у добрих руках, — відповіла Еллен і, зітхнувши, додала: — Я не знала, чи зручно мені переїжджати у ваш будинок із собакою.
— Неодмінно випишемо його! — поспішно вигукнув Престо, помітивши в тоні Еллен нотку суму.
З обох боків дороги замелькали низькі білі кам’яні огорожі плантацій. Саме цвіли апельсинові дерева. Немов лапатий сніг біліли серед густої зелені китиці
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв», після закриття браузера.