Читати книгу - "Світова гібридна війна: український фронт"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Під час вторгнення Росія оперативно та цілеспрямовано захоплювала об’єкти енергетичної інфраструктури. Зокрема, в Криму передусім було отримано операційний контроль над адміністративними будівлями енергетичних компаній, звідки згодом видавалися розпорядження центральних офісів щодо перепідпорядкування всіх об’єктів.
Було здійснено фізичне захоплення критичних об’єктів навіть за межами Криму. Йдеться про газокомпресорну станцію на території Херсонської області, що забезпечує подачу газу із шельфового родовища в Азовському морі (Стрілкове) до м. Генічеськ. Було також захоплено бурильні установки та газопроводи, що забезпечують видобування та подачу газу з Одеського родовища Чорного моря, яке знаходиться на шельфі України менш як у 100 кілометрах від українського берега, тоді як до найближчої берегової точки Криму — понад 150 км[32].
Пізніше у такий само спосіб почали розвиватися й події на Донбасі, однак ще до гарячої фази збройного конфлікту в Донецькій та Луганській областях почастішали випадки цілеспрямованого пошкодження енергетичної інфраструктури на мирній території України.
Так, 12 травня 2014 р. на магістральному газопроводі високого тиску Уренгой — Помари — Ужгород в Івано-Франківській області сталися вибухи, що призвели до збою в його роботі. На місці події було знайдено залишки вибухового пристрою, яким керували дистанційно. Трохи більш як за місяць, 17 червня, стався вибух на цьому ж газопроводі у Полтавській області. Інциденти мали спільну рису: вибухові пристрої закладали в землю безпосередньо під міжнародним газопроводом, що свідчить про спланованість вибухів. До того ж вибухи сталися на тлі переговорів України з Європейським Союзом щодо підписання широкомасштабної угоди про стабільність транзиту газу територією України[33].
Після захоплення окремих територій Донбасу та окремих об’єктів інфраструктури стійкість роботи паливно-енергетичного комплексу України опинилася під загрозою.
На відносно невеликій окупованій території видобувається майже половина всього українського вугілля і 100 % антрациту. Станом на кінець 2015 р. на непідконтрольній Уряду України території Донецької та Луганської областей були розташовані 85 шахт усіх форм власності, що становить 57 % їх загальної кількості в Україні, й усі шахти, що видобували антрацит. Загалом за 2014 р., унаслідок військового конфлікту в Луганській та Донецькій областях, видобуток вугілля в Україні скоротився на 22 % — до 65 млн т (49 млн т енергетичного вугілля і 16 млн т коксівного). Видобуток на державних шахтах зменшився на 27 % — до 18 млн т (36 % загального обсягу).
Україна опинилася в умовах дефіциту антрацитового вугілля, на якому працюють теплові електростанції, й була змушена його імпортувати. Незважаючи на відверте порушення територіальної цілісності й агресію Росії, найбільші закупівлі вугілля доводилося здійснювати саме в РФ. За даними Державної фіскальної служби України, у 2014 р. було імпортовано кам’яного вугілля та антрациту на загальну суму 1,773 млрд дол. США[34], причому з РФ на 1,138 млрд дол. США.
Аби блокувати постачання вугілля на електростанції України, терористи не тільки підривали залізничні колії і мости на лінії зіткнення, а й блокували поставку вугілля з території Росії. На українсько-російському кордоні періодично блокували тисячі вагонів із вугіллям, критично необхідним для забезпечення стійкості роботи об’єднаної енергосистеми України [35].
Блокування поставок перетворювалося на інструмент примушування України до політичних поступок та визнання окупаційної влади. Внаслідок дефіциту енергетичного вугілля Об’єднана енергетична система України (далі — ОЕС України) опинилась у вкрай складних умовах: виникла загроза зупинки половини українських теплових електростанцій, частини теплоелектроцентралей і котелень. Це призводило до зниження стабільності енергозабезпечення всієї країни, підвищення аварійності, незбалансованої роботи системи та інших негативних наслідків, аж до примусового обмеження споживання електроенергії[36].
Найбільш кризова ситуація виникла у листопаді—грудні 2014 р., коли через вимушені простої генеруючих потужностей (переважно через ремонтні роботи) і відсутність вугілля було виведено 22 блоки ТЕС загальною потужністю 5,5 ГВт.
Це фактично змусило Україну піти на поступки в питанні енергопостачання Криму (визнати необхідність укласти формальні угоди з окупантом), погодитися на закупівлю додаткових ресурсів газу та свого ж викраденого вугілля у Росії (в окупаційної влади). Окрім того, постачання вугілля з окупованих територій призвело до створення напівофіційних схем та фактично опосередкованого фінансування Україною війни проти себе (див. главу 11.3.). В умовах ведення гібридної війни нечіткість законодавства та нелогічність взаємовідносин створювала додаткові ризики для політичної стабільності та надавала додаткові важелі впливу агресора на Україну, її посадових осіб та політиків, які й реалізовувалися в інформаційному та політичному просторі.
Ситуацію в ОЕС України погіршували збройні дії та, як наслідок, пошкодження й відключення значної кількості високовольтних повітряних ліній і трансформаторних підстанцій основної мережі. Руйнування енергетичної інфраструктури ще більше загострило проблему стабільності енергопостачання.
Луганська ТЕС (потужністю 1,4 ГВт), Вуглегірська ТЕС (3,6 ГВт) та Миронівська ТЕС (0,2 ГВт) неодноразово протягом 2014—2015 рр. потрапляли під обстріли, що призводило до пошкодження їхнього обладнання, підстанцій та ліній електропередач. До того ж Луганська ТЕС протягом усього періоду збройного конфлікту працює на виділене навантаження, не маючи змоги покривати дефіцит потужності ОЕС України. Періодично припиняли роботу й інші електрогенеруючі потужності, а споживачі потерпали від періодичного зникнення енергопостачання.
Україна знову була змушена вдатися до обмеження постачання електроенергії споживачам в усіх регіонах та аварійних відключень.
Ситуація погіршувалася ще й несплатою споживачів на окупованій території за спожиту електроенергію. З початком бойових дій відповідні розрахунки з непідконтрольними територіями Донецької та Луганської областей перестали здійснюватись, і вже до квітня 2015 р. борги споживачів окупованих територій за електроенергію перевищували 3,5 млрд грн[37], а місцеві розподільчі компанії не поспішали оплачувати спожиту енергію.
Для врегулювання ситуації у лютому 2015 р. Україна була змушена прийняти рішення про «розділення енергетичних систем» контрольованої Україною та окупованої територій і запровадити особливий порядок взаєморозрахунків за вироблену та спожиту електроенергію[38].
Було припинено розрахунки з виробниками електричної енергії, які знаходяться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень. Україна також призупинила купівлю і продаж електроенергії, яка йде міждержавними мережами, розташованими на неконтрольованій території. Це рішення було відповіддю на той факт, що з моменту окупації окремих територій там було збудовано низку ЛЕП для контрабанди електроенергії з Росії та відновлено постачання електроенергії через потужну ЛЕП «Шахти (Росія) — Перемога (Україна)».
При цьому Росія намагалася змусити платити за не обліковані та не узгоджені з Україною обсяги поставок електроенергії[39]. Однак Україна відмовилася враховувати і оплачувати обсяги, що надходять у зону АТО, без її згоди[40].
У сфері газопостачання Росія здійснювала такі ж спроби з примушування України до оплати неконтрольованого споживання на окупованій території.
На момент стабілізації лінії розмежування на непідконтрольній території Донецької області залишилося 54 газорозподільні станції (ГРС) із загальним добовим обсягом споживання цієї території понад 4 млн куб. м газу. Газопостачання цих районів протягом 2014
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Світова гібридна війна: український фронт», після закриття браузера.