Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Саме через те, що правила були такими складними і так часто змінювалися, контакти із зовнішнім світом насправді залишалися — і в цьому — справою примхи табірного начальства. Листи і посилки напевно не доходили до в’язнів у штрафних ізоляторах, штрафних бараках і штрафних лагпунктах. Не доходили вони і до в’язнів, які чомусь не сподобалися табірному керівництву. До того ж існували дуже віддалені табори, в які пошта не ходила[895]. Були і такі безладні табори, у яких поштою, яка туди приходила, ніхто не займався. Про один табір інспектор НКВД обурено писав, що «посилки, листи і гроші в’язням не роздаються, а лежать тисячами на складах і постах»[896]. До багатьох таборів листи йшли місяцями. Тільки через багато років вони потім розуміли, скільки листів і посилок так і не отримали. Ніхто не міг сказати, чи їх вкрали, чи то вони просто загубилися. І навпаки, в’язні, яким було суворо заборонено отримувати листи, незважаючи на всі зусилля адміністрації, їх часом таки отримували[897].
Деякі табірні цензори не тільки виконували свої обов’язки, пов’язані з листуванням в’язнів, а й навіть іноді пропускали листи, не відкриваючи їх. Дмитро Бистрольотов згадує одного такого цензора, «молоду комсомолку», яка віддавала в’язням листи невідкритими: «Вона ризикувала не просто шматком хліба, а свободою: за таке давали десять років»[898].
Звісно, існували способи обійти як цензуру, так і обмеження щодо кількості листів. Одного разу Анна Розіна отримала від свого чоловіка листа, запеченого у пирозі: коли вона його отримала, чоловіка вже розстріляли. Вона також бачила листи, які зашивали в одяг в’язнів, що звільнялися з табору, і листи, які переправлялися за межі табору у підошвах черевиків[899]. У таборі загального режиму Барбара Армонас передавала листи на волю через безконвойних в’язнів, які працювали поза зоною[900].
Генерал Горбатов також описує, як він відіслав листа своїй дружині з «етапного» поїзда за допомогою способу, що згадується багатьма колишніми в’язнями. Спочатку він купив у кримінального в’язня маленький шматочок графіту з олівця:
«Він погодився продати його за дві пачки махорки. Виписавши з крамнички ці дві пачки і дві книжечки цигаркового паперу, я віддав йому махорку, взяв олівець і написав на тоненьких аркушиках листа… Конверт я зробив з паперу, у який була загорнута махорка, і заклеїв його хлібом. Щоб лист не занесло вітром у кущі, коли викидатиму з вагона, я прив’язав до нього скоринку хліба нитками, які витяг з рушника, а між конвертом і скоринкою вклав рубль і чотири аркушики з написом: «Хто знайде конверт, прошу приклеїти марку і вкинути до поштової скриньки». Проїхавши якусь велику станцію, я влаштувався біля вікна вагона і непомітно викинув листа…»[901]
Невдовзі його отримала дружина.
Деякі обмеження щодо листування в інструкціях не згадувалися. Писати, наприклад, дозволялося — але не завжди було легко знайти, чим і на чому писати, як згадує Бистрольотов: «Папір у таборі цінується дуже високо, тому що він дуже потрібен в’язням, а взяти його ніде. Що означає крик: "Поштовий день! Здавайте ваші листи!", — якщо немає на чому писати, якщо тільки небагато щасливців уміють писати, а решта мусять похмуро лежати на своїх нарах?»[902]
Один в’язень згадує обмін на хліб двох сторінок, видертих з книжки Сталіна «Питання ленінізму». Між рядками він написав листа до своєї родини[903]. Навіть начальство на маленьких лагпунктах мало вдаватися до творчих рішень. У Кедровому Шорі для ведення документації обліковець користувався старими шпалерами[904].
Навіть ще складнішими були правила щодо посилок. В інструкціях, розісланих усім начальникам таборів, недвозначно вказувалося, що в’язні мають відкривати посилки у присутності охоронця, який має конфісковувати усі заборонені вкладення[905]. Насправді отримання посилки часто супроводжувалося цілою церемонією. Спочатку в’язневі повідомляли цю добру звістку. Потім охоронці відводили його до комори, де під замком трималися особисті речі в’язня. Після того як він відкривав посилку, охоронці могли розрізати або оглянути будь-яку річ — кожну цибулину, кожний шматок ковбаси, — для того, щоб пересвідчитися, що у ній не приховуються таємні повідомлення, зброя або гроші. Якщо огляд проходив успішно, в’язневі дозволялося щось взяти з посилки. Решта лишалася в коморі, очікуючи його наступного приходу. В’язням, посадженим до ШІЗО, або тим, хто з якихось причини потрапляли в немилість, заборонялося отримувати продукти, які присилали їм з дому.
Система мала варіації. Один в’язень швидко зрозумів, що коли він залишає посилки у коморі, то речі з них зникають — їх крадуть охоронці. Тому він знайшов спосіб проносити в штанях пляшку з маслом: «Зігріте теплом тіла, воно завжди було рідким». Увечері він намащував маслом хліб[906]. Дмитро Бистрольотов побував на лагпункті, який взагалі не мав комори, і тому йому довелося вдаватися що хитріших винаходів:
«Я працював тоді в тундрі, на будівництві заводу, і жив у робітничому бараку, де не можна було нічого залишати і звідки нічого не можна було взяти на роботу: солдати, які стояли на виході з табору, відбирали все, що знаходили, і з’їдали самі, а все, що залишалося в бараку, кралося і з’їдалося днювальним. Усе потрібно було з’їдати на місці. Я витягнув з нар цвях, пробив дві дірки у банці зі згущеним молоком і почав його потихеньку пити у себе під ковдрою. Проте я був такий стомлений, що швидко заснув, і безцінна рідина марно вилилася на брудний солом’яний матрац»[907].
Посилки породжували і серйозні моральні проблеми, оскільки отримували їх не всі. Слід чи не слід ними ділитися? А якщо слід, то з ким — друзями чи потенційними захисниками? У в’язниці можна було організувати «комбід». Але в таборі зробити це було неможливо. Дехто роздавав посилку всім — через доброту або для завоювання авторитету. Інші ділилися тільки з вузьким колом друзів. А часом, як згадує один в’язень, «траплялося, що солодке печиво з’їдалося вночі під ковдрою, тому що їсти його перед іншими було неприємно»[908].
У найтяжчий період війни у найсуворіших північних таборах посилки часто були справою життя і смерті. Один мемуарист, актор Георгій Жжонов, буквально твердить, що його життя врятували дві посилки. Йому 1940 року послала їх з Ленінграда мати, а отримав він їх через три роки, «у найкритичніший момент, коли, голодуючи, втративши будь-яку надію, повільно вмирав від цинги…»
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.