Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Не відчуваєш хіба, як і назви, й права ти змішала?
Батько — любовник, а мати — суперниця будуть у тебе?
Будеш для сина сестрою, а матір’ю станеш для брата?
Чи не лякаєшся сестер із зміями замість волосся,
/350/ Що, до очей і до уст наближаючи факел жахливий.
Бачать, що серце таїть. Поки тілом ти ще не згрішила,
Дбай про невинність душі; нездоланних законів природи
Цим небувалим, ганебним зв'язком не посмій забруднити.
Хай він, скажімо, полюбить тебе — все одно не піддасться
Звабі: шанує звичай. О, якби він зазнав мого шалу!“
Мовила так. А Кінір заклопотаний: що відповісти
Цілій юрбі женихів. Поіменно, звернувшись до Мірри,
Перераховує їх, щоб од неї почуть її вибір.
Мірра спочатку мовчить і, не зводячи погляду з батька,
/360/ Жаром палає; гаряча сльоза їй зволожила очі.
„Он яка доня моя, — здивувався Кінір, — соромлива“.
Каже: „Не плач!“ І цілує в уста, й витирає їй сльози.
Мірра ще дужче горить. На питання, кого б побажала
Мужем назвати, — „Подібного, — мовить, — обличчям до тебе“.
Той, не подумавши, ще й похвалив: „Поважай так постійно,
Донечко, батька свого!“ Про повагу до батька почувши,
Зблідла, свідома своєї провини, похнюпилась діва.
Час опівнічний минав. Одігнав і турботи, й утому
Сон. Та Кініра дочка невгамовним, що душу з’їдає,
/370/ Все ще палає вогнем, од бажання шаліючи знову.
То в безнадію впада, то кріпиться; то сором, то пристрасть
Мучать її, не збагне, що робити. Як сосна могутня
На вирішальний чекає удар і не знає, куди їй
Впасти, й стоїть, завагавшись, погрозлива з кожного боку,
Так от і Мірра: поцілена в серце, скеровує думку
В різні боки водночас, рівноваги зловити не може.
В смерті вона від жаги порятунку й спочинку шукає.
Смерть її вабить. Чимшвидше їй хочеться шию дівочу
Взяти в петлю. На одвірку свій пояс вузлом зав'язала.
/380/ „Милий Кініре, прощай! Але знай: через тебе я гину!“
Мовила й зашморгом горло бліде почала затягати.
Схлипи й неясні слова годувальниця, кажуть, почула,
Що вихованки своєї поріг пильнувала дбайливо.
Тут же на ноги тремтливі зметнулася; вбігши в кімнату,
Бачить: готується смерть — і б’є себе в груди старенька,
Зойкнувши, й одяг у розпачі рве і, здійнявши їй з шиї,
Геть одкидає петлю, і тоді бере Мірру в обійми,
Плаче й розпитує, що на ту стежку її спрямувало.
Дівчина мовчки стоїть, від землі не відводячи зору.
/390/ Жаль їй, що так по-дурному зірвалася спроба померти.
Молить стара своїм сивим волоссям, оголює груди
Висохлі, молить колискою й покормом першим, солодким,
Щоб свою тугу їй звірила. Дівчина ж тільки зітхає
І відвертає лице. Але та, щоб свого домогтися,
Їй обіцяє не тільки мовчанку: „Довіришся, — каже, —
То й посприяю тобі, хоч стара вже, не згірш молодої.
Може, пройняв тебе шал — пошепчу, заварю тобі зілля.
Може, зурочена ти — ворожильним обрядом очищу.
Може, гнівляться боги — їх молитвою можна власкавить.
/400/ Що ж могло трапитись ще? Процвітає твій дім, і достаток
Не покидає його. Ще живуть твої батько та мати!“
Мірра здригнулась, почувши про батька; з грудей мимоволі
Вирвався стогін тяжкий. Але няня й тоді ще нічого
Не запідозрила. „Мабуть, закохана“, — думка майнула.
Правду дізнатися хоче будь-що; до старечого лона
Горне заплакану, слізно блага, щоб у горі своєму
Звірилась. Не випускаючи Мірри з обіймів старечих,
Каже їй: „Мабуть, кохаєш когось. Не хвилюйсь: помічною
Буду й у цьому тобі. Ні про що й здогадатись не зможе
/410/ Батенько твій“. На те слово од няні вона відсахнулась,
Мов божевільна, й припавши до ложа: „Облиш мене, — каже, —
Згляньсь!“ А що й далі старенька вивідує: „Годі! — гукнула, —
Ятрити рану мою! Докопатись до злочину хочеш?“
До вихованки своєї простягує няня, жахнувшись,
Руки, тремтливі од немочі й страху; до ніг їй упавши,
То примовляє ласкаво, то кидає оком на зашморг, —
Руки на себе, мовляв, накладу, якщо біль свій від мене
Ти затаїш. Якщо звіриться їй — помогти обіцяє.
Дівчина очі насилу звела, і старенькій на груди
/420/ Сльози рясні пролились. І вже декілька раз на півслові
Сором уста їй змикав. Затуливши лице, вона врешті
Мовить: „Яка ж моя мати щаслива своїм чоловіком!“
Тяжко потому зітхнулося їй. А в старенької няні
Наче мороз перебіг поза спиною, в кості проникнув;
Дибом їй стало на всій голові посивіле волосся.
Довго вмовляє її найжахливішу вибити з серця
Пристрасть. А та, хоча знає, що слід саме так учинити,
Смерті жадає одно, якщо милим не буде втішатись.
Няня ж на те: „Не вмирай, будеш мати свого…“ — не посміла
/430/ Мовити „батька“, й присягою скріплює цю обіцянку.
Свято Церери подружні жінки святкували щорічне.
Всі вони в білий, мов сніг, у цей день споряджаючись одяг,
Перші плоди їй несуть, з колосків посплітавши віночки.
Дев’ять ночей у ту пору своїх чоловіків до себе
Не допускають жінки. Кенхреїда{482} в числі шанувальниць
Участь у святі так само взяла, володаря дружина.
Тож, поки вільним було від жони повноправної ложе,
Няня Кініра сп'янілим найшла, й, на біду розторопна,
Під неправдивим ім’ям про любов сповіщає правдиву.
/440/ „Гарна з лиця“, — додає. Коли віком її поцікавивсь,
Каже: „Ровесниця Мірри“. „Приводь же!“ — Кінір заохотивсь.
Та, лиш додому прийшла, — „Порадій, вихованко! — гукнула, —
Наша взяла!“ Але повної
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.