Читати книгу - "Браслет із знаком лева"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Майкл полюбив їсти те, що готувала Марта. Ніколи, крім дитинства, він не бачив, як поводяться жінки на кухні. Його дівчата не виявляли бажання вовтузитись із приготуванням і віддавали перевагу магазинним харчам, які розігрівалися за лічені секунди в мікрохвильовій пічці і усі мали однаковісінький — ніякий смак.
А Марта, навпаки, не любила півфабрикатів у розцяцькованих упаковках. Вона навіть купила собі великого плетеного кошика, частенько удвох вони ходили на базар і тоді Майкл, несучи за Мартою наповнений кошик, мало не на весь базар вигукував по-українськи: «Забула купити капусту. Невже не зробиш го-луб-ців?»
Марта вчила його розмовляти українською. І два тижні не минули марно. Коли прокидався, вітався з Мартою:
— Доб-ро-го ран-ку! Хочу їсти!
А після сніданку завжди казав:
— Дя-ку-ю! Дуже смачно, кохана!
Вчора зранку Майкл змолов тарілку холодного пісного борщу, не дивлячись на протести Марти (яка залишила борщ на обід, бо раціонально розраховувала кожну витрачену копійку), примружив очі і чітко видав:
— Від твій борщ я маю кайф.
Та Марту від однієї згадки про їжу знову занудило.
— Навчила на свою голову, — подавила нудотний клубок, що підкочувався до горла.
Вчора вони купили квитки на літак до Медана. Ціни на них були такими високими, що Марта аж злякалася і запропонувала йти пішки.
— Ні! — заперечив Майкл. — Завдяки тобі ми трохи зекономили на їжі і тепер у мене вистачить грошей ще й на сюрприз.
— Який?
— Потерпи трохи.
Але Марта вже вистрибувала навколо, шарпала Майкла з усіх боків і випитувала:
— Ну, хоча б одним словом натякни!
Майкл заховав куплені квитки до кишені і знову пожалкував, що десь зник його пояс-гаманець. Але гаманець був порожнім і Майкл змирився з такою втратою.
Біля телеграфного відділення летовища Майкл зупинився і сказав:
— Ось мій сюрприз. Замовляй розмову зі Львовом.
Марта ахнула. На очі набігли сльози і завмерли величезними озерами. Майкл пригорнув до себе дівчину:
— Я хотів купити тобі сукню, але, гадаю, зможу зробити це відразу, як доберемося до Медана. Там на мене чекає грошовий переказ. Давай, пиши номер, — легенько підштовхнув дівчину до телефоністки.
— Тільки не відходь від мене, — витирала сльози Марта.
Як тільки вони оселилися в бунгало, Марта надіслала листа додому. Але знала, що так швидко лист не міг потрапити до Львова. Як зможе тепер розповісти усе матері, коли Майкл замовив три хвилини, а вона така безпорадна з відліком часу і боїться, що й зараз не збереться з думками.
Мама була майже поруч. Чути її було так добре, що Марта заніміла, відчуваючи, як тремтить мамин голос.
— Господи, доню, це ти? Вуйко Степан уже разів зо двадцять телефонував за тобою. Я знаю, що сталося з літаком, і тебе довго не могли знайти. Де ти, з тобою все гаразд?
— Мамо, я така щаслива, — плакала Марта. — Я тут, на Суматрі, разом з Майклом. Я тобі у листі все-все написала.
— Хто такий Майкл? І чому ти аж на Суматрі?
— Я люблю його, мамо. Це мій Майкл. Він тут, поруч.
Майкл бачив, як важко Марті дається кожне слово, як нервове схлипування перериває мову.
— Хелло, мем, — взяв слухавку і заговорив, як міг, по-українськи:
— Я Майкл Харріс, кохаю Марту. Ми будемо завжди разом. У нас все окей. Цілую.
Лічильник вибив останню, третю хвилину, і на цьому їх роз’єднали.
Час, виявляється, має хвилини. Які вони швидкі…
… остання ніч у бангало зникала, стиралася, забирала з собою таїну кохання, останні слова, сказані Мартою:
— Я кохаю тебе… І кохатиму завжди. Я навіть уявити не могла, що знайду тебе на другому кінці землі. Але, Господи, яка я щаслива, що знайшла тебе, саму себе, тебе в собі і себе в тобі…
— Марто, послухай, я хочу сказати, — сперся на лікоть Майкл.
— … що океан теж пробудився, як ти, і став такий лагідний, чуєш?
Зіскочила з ліжка. Дівоча оголена постать купалася у перших променях сонця.
— Ходімо! — покликала Майкла і відчинила двері.
Передранішнє повітря миттю влетіло до кімнати разом з легким вітерцем. Од цього волосся Марти здійняло золотаву куряву. Уже знадвору ще раз покликала:
— Майкле, поглянь, який спокійний океан…
Він піддався тим чарам, навіть не намагаючись боронитися. Просто перед ним стелилася золота сонячна стежка, по якій йшла у воду Марта. Її тепер можна було впізнати по темнозолотому силуеті.
Наздогнав, торкнувся вустами шовкової засмаглої шкіри. Дівчина повернулася, стала навшпиньки, притулилася гострими грудьми:
— … кохай мене…
Вторив її гнучкому стану, насолоджувався кожним рухом дівочого тіла на своїх бедрах. Шаленіли разом з хвилями, завмирали в обіймах від знемоги…
І лише коли сонце врешті-решт вмостилося над верхівками дерев, розімкнули обійми і неквапливо пішли до бунгало. Там Майкл зберігав слова, а вони чекали, і як тільки переступили поріг, виринули трепетно, несподівано:
— Марто, кохана моя, виходь за мене заміж!
Марта засміялася тихо, і по її сміху, що нагадував лагідну говірку вранішніх хвиль, зрозумів, що вона згідна.
— Ти давно уже став моїм чоловіком, — заховала обличчя на грудях коханого.
— До пана Сібелюса треба зайти за результатами обстеження, — спустився на землю Майкл. — Сподіваюсь, моя дружина уже не має клопотів з медициною?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Браслет із знаком лева», після закриття браузера.