Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
За що звільнили його попередника, Батюк не питав ні в Москві, ні тут. Вважав, що це зайве. Тебе призначили — твоє діло прийняти господарство й воювати. А за що зняли — хай думає той, кого зняли. Свого часу, коли тебе знімали, посушив собі голову. Тепер не твоя черга.
Так він вважав. Але всякі думки виникали в голові: розуму не загнуздаєш. Що попередника зняли не за помилки в оперативних питаннях — було ясно. План операції, який він запропонував, затвердила Ставка без особливих змін, і досі вважають, що він правильний. Уже коли прибув сюди, Батюк відчув, що представник Генерального штабу, який приїхав разом з ним, не тільки не чекає від нього змін у плані, а, хоч і делікатно, натякає, що найкраще буде, коли новий командуючий фронтом не пропонуватиме Ставці нічого нового.
Ні, попередник постраждав не за оперативні помилки.
Вважається, що звільнили його через хворобу, та, коли здавав фронт, не схоже було, що хворий. Знайомив з обстановкою не поспішаючи, без нервів. Поїхав і бровою не повів, показав витримку.
Про цю витримку Батюк думав з повагою, хоч сам вробив би інакше: коли вже звільнили через хворобу, поїхав би в госпіталь, і все! Нехай того, хто прибуде, здорові в курс справи вводять!
Іншого такого випадку, як з попередником, навіть і не пригадаєш. І якщо Львов тут своїх рук не доклав, тоді взагалі мало що зрозуміло.
Та хоч які там здогади виникали про свого попередника і про Львова, не це було головним у думках Батюка.
Найдужче він радів, що його призначили сюди. Це можна було пояснити лише одним: тим, що товариш Сталін оцінив його дії на півдні й змінив своє колишнє несправедливе ставлення до нього. І головне, про що думав Батюк перші дві доби, проведені в новій для нього ролі командуючого фронтом, було те майбутнє, за яке він тут віднині відповідає перший.
Хоч у масштабах усієї операції, з задумом якої його тепер ознайомили, їхньому фронтові відводили другорядну роль і для виконання її відповідно виділяли скромніші, як у сусідів, сили, все-таки звичка командувати армією — це звичка саме до армії, а фронт в фронт! І хоч би який був твій досвід на війні, і хоч би скільки ти думав перед цим про себе, що міг би й фронтом командувати, та коли вже взяли й призначили, за один день не освоїш! Руки набагато подовшали, і як ними щось робити, треба ще звикнути! А плани майбутніх дій затвердили до тебе.
І нехай чужа голова була не дурніша за твою, а все-таки вступати в готову чиюсь думку трудно. Дають зрозуміти, що передумувати пізно! А бажання дещо передумати виникло!
Позавчора, після повідомлень начальника штабу й начальників родів військ, Батюкові здалося сумнівним: чому ділянку для прориву вибрали на правому фланзі, де до Дніпра ще треба форсувати три річки, а не на лівому, де все-таки на одну річку менше, — ще взимку перелізли через неї і тримаємо плацдарм на тому березі?
Тільки-но він про це спитав, як його зразу ж почали переконувати в кілька голосів, що нічого не треба міняти, що хоч тут і зайва річка, але зате наш берег панує, і місцевість проглядається, і артилерії буде легше подавити оборону ворога, — словом, облюбували для прориву таку ділянку, що кращої нема й бути не може! А представник Генштабу нагадав, що все це вже затверджено. Хоч Батюк і сам знав, що тепер з будь-якою принциповою зміною доведеться заново звертатися до Ставки.
Вчора вранці Батюк переніс зустріч із Серпіліним і Захаровим на добу, щоб поїхати в лівофлангову армію; хотів там побачити на власні очі плацдарм, що зацікавив його. Коли й справді невигідний, викинути геть з голови!
А коли помилились, то, поки не пізно, доповісти в Ставку про необхідні зміни.
Батюкові хотілося, щоб з його приїздом на фронт у план майбутньої операції внесли зміни на краще. Але, переправившись учора на той плацдарм і перевіривши все на місцевості, він вирішив: списи ламати немає за що — панівні висоти прямо над плацдармом були в руках ворога; місцевість нічого доброго не обіцяла.
Батюк був радий, що поїхав туди вчора й відкинув сумніви. Та й для Серпіліна теж краще: і зайву добу мав, щоб познайомитися з обстановкою, і розмову з ним тепер можна вести остаточну — прорив, як і намічено, буде в смузі його армії.
Правда, вчора трохи попсував настрій Львов. О двадцять третій годині Батюк, зразу після начальника штабу, підписав підсумкове донесення в Генштаб і послав його Львову. Офіцер, який ходив до Львова, повернувся і, ні слова не сказавши, поклав папір на стіл перед командуючим. Батюк подивився спочатку на офіцера, потім на донесення й довго мовчав. Підпис Львова під донесенням стояв. Але, крім підпису, в тексті дещо було виправлене й викреслене червоним олівцем. Або Львов так робив тут раніше, або хотів до цього привчити його, Батюка, або взагалі невідомо, що думав. Як це так — черкати текст донесення після підпису командуючого? Коли з чимось не згоден, зайди або подзвони, доведи, що треба внести поправки, зрештою, відмовся підписувати, виклади свою особисту думку, коли вже коса — на камінь… Але креслити донесення червоним олівцем після командуючого І Та де й коли таке було?..
Батюк побагровів, але переміг себе й тільки сказав:
— Залиш мені.
І коли офіцер вийшов, ще раз глянув на поправки Львова. Нічого особливого в них не було — не сподобався йому виклад, — у двох місцях виправив, а в третьому викреслив другу половину пункту: вважав зайвим. Словом, відредагував своїм червоним олівцем.
Що робити? Подумавши кілька хвилин, Батюк наказав одіслати донесення в такому вигляді, а Львову подзвонив і попросив зайти, коли звільниться.
Львов звільнився лише через годину. Розмова була коротка. Львов сказав, що не бачить підстав для суперечок. Коли б він був принципово не згодний, повернув би без підпису і сказав би чому. А давати
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.