Читати книгу - "Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Тут же, на вулиці, квичали ображені свинчатка, мекали зажурені барани, кудкудахкали сварливі кури, гелготали по-філософськи гуси, рапкали одностайно, як большевики на партвиборах, качки. Все це тут, на місці, різалось, парилось, варилось і смажилось під веселе дзюрчання домашнього вина із бочок. Паленьку теж пили, але в основному алкоголіки і приїжджі партєйні кадри.
…Гуде, співає, танцює, цимбалить, скрипалить, фіглює, лається, свариться, б’ється і мириться осінній ярмарок-виставка вздовж всієї головної вулиці Мукачева. І чим душа багата — тим сита і п’яна. Вистачає всього і всім — і людям, і птицям, і міським бездомним собакам, і кішкам, і пацюкам та мишкам, і мухам, і бджолам, і осам, і джмелям… і навіть червоним міським мурашкам. Хто п’є, хто їсть, хто дзьобає, хто смокче, хто натужно і поспішливо тягне, тяжко крехтячи, крихтини по нірках.
І ось під обід, коли половина християнського люду вже лежить під столами, деревами, на обочинах вулиць і тротуарів, починаються найголовніші урочистості — обхід ярмарку компетентним журі, яке має всякому плоду, страві, витвору мистецтва дати свою сувору партєйну оцінку.
Мої ж мамка як стали зранку у найвіддаленішому закапелку Латоричного двору, так до обіду і не зрушили з місця. Стояли біля своїх картин вся тихо усміхнена, лагідна і осяйна, як польова ромашка. А перед нею — де на великих стендах, де на парадних полицях і стелажах — демонструвалось воістину народне мистецтво: портрети передових доярок із набагато пишнішими цицьками, як вим’я їхніх корів; постави мужніх лісорубів із такими сокирищами, одним ударом котрих можна водномить не тільки тисячолітнього дуба зрубати, а й загнати у могилу половину армії хана Батия. Ще на інших полотнах правдиві художники, керовані соціалістичним реалізмом, відтворювали красу вільної праці.механізаторів, кукурудзівників, овочівників і садівників.
Особливо багато ярмаркарів і зівак збирало величезне полотно, на якому у всій красі поставала передова свинарка Закарпаття Анця Мишка у численному колі підопічних. Щоправда, Анця була набагато вгодованіша і рожевіша, як свиноматки, серед яких стояла.
Мамчині ж картини справляли неоднозначне враження: одні німіли й затуляли рота, інші стенали плечима й швидко відходили, саркастично усміхаючись. Були й такі, що подовгу дивились, вірніше — вдивлялись, наче намагаючись проникнути, увійти у світ, зображений на картині, а потім тяжко зітхали і, відходячи, раз у раз оглядались, як біженці, які покидають обжитий і дорогий їхньому серцю світ.
Аж тут підійшла стара циганка-волошка із полотняною торбою за плечима. Мамка помітили стару ще здалеку, насампочатку Латоричного двору. І звернули на неї увагу тільки тому, що циганка пройшла через всю виставку, жодного разу не глянувши на витвори місцевих художників. А тут зупинилась, наче вросла у землю.
— Я тебе знайшла! — тихо, із глибоким віддихом, мовила циганка.
Але не відомо, кому говорились ці слова — матері чи картині «Закоханий скрипаль», до якої прикипіли очі волошки.
Виглядала циганка навіть не старою, а древньою. Настільки древньою, що здавалась аж перетлілою. Волосся на голові мала землисто-попелястого кольору, наче пилюка на старовинній скрині. Бачилось, дмухнеш на голову старій — і циганка вся розлетиться довкола курявою.
Руки стара мала довгі, кістляві, наче обтягнуті пергаментом, а пальці нагадували щойно вирване із землі, покручене коріння… І тільки очі! Вони дивилися із глибоко запалих у череп зіниць восково-чорного обличчя… Власне, навіть не дивились, а зблискували раз у раз, наче із нічного колодязя потонулі зорі.
І тим не менше, стара волошка не викликала у мамки ані огиди, ані страху. Скоріше навпаки — подив, зацікавленість і жаль над неміччю старої.
— Можна я доторкнусь до нього? — показала волошка на картину із закоханим скрипалем.
— Звичайно, — стенули плечима мамка. — На те і виставлено, щоби люди побачили.
Стара, не знімаючи торби, присіла прямо на бруківці і щокою притулилась до обличчя скрипаля.
— Я тебе знайшла! — якось радісно і врочисто промовила волошка. — Я тебе знайшла, коханий мій!
Потім підняла голову і, зблискуючи очима, мовила до матері:
— Це мій коханий, — показала на скрипаля, — він так настраждався… а тут, — знову показала на картину, — тут він знайшов спокій.
Стара притулилась вустами до закривавлених рук скрипаля і почала цілувати. Із кожним цілунком краплі крові на пальцях зникали, але варто було волошці відняти губи, як кров на перстах скрипаля з’являлась знову.
— Коли я відійду у свій світ, — сказала, вибачаючись, стара волошка, — кров зникне назавжди із його пальців, а натомість зазвучить музика…
Потім циганка оглянулась і пошепки сказала мамці:
— Його кров… кров на його пальцях — це мій великий гріх! Величезний і неспасенний гріх!
— Бабко, встаньте… вам тяжко на камені сидіти, — простягнули мамка руку циганці.
— Ти свята людина! — підняла застережливо палець стара волошка і глянула знов на скрипаля. — Він сотні літ блукав, страждаючи, світом, а тобі було суджено утамувати його біль і дати спокій душі його… на картині. І я так само, як і він, багато сотень літ блудитиму світами, — продовжувала далі циганка. — Нас засудили до вічного блукання.
Ми мали сотні літ ходити один поруч одного, але завжди оминатися. Спокій до наших душ мав прийти тільки тоді, коли зустрінемось. І, дякуючи тобі, добра жінко, ми зустрілись у древньому місті, — стара знову ніжно поглянула
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя», після закриття браузера.