Читати книгу - "Українець і Москвин: дві протилежності"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Все це і багато ще дечого, про що буде мова далі, показує нам природність, логічність, обоґрунтованість теорії В. Щербаківського, яка виглядає вже не теорією, але науковою правдою.
Якби Україна не мала гарного історичного (символіка якого ще не з’ясована нашими науковцями) державного герба — тризуба (з хрестом, як у св. Володимира Великого, а не безхресний, як у безбожницької, соціялістичної Центральної Ради 1917 року), то найстаршим (кількатисячолітнім) і найвідповіднішим її державним гербом мав би бути олень–рос. Найвідповіднішим, бо характер цього гарного, чистого, шляхетного звіря цілком відповідає характерові українця. Олень є дуже розумний, скорий, не є напасником — хижаком, але, коли нападений, хоробро б’ється до загину чи перемоги.
Між іншим олень є в гербі (поруч з левом) Великобританії. Також цікавий факт. В англійських дитячих книжках і на Різдвяних картинках зображена запряжка оленів, що летить у повітрі і везе св. Миколая з Різдвяними подарунками. Чи не занесли були на британські острови культ оленя наші праруси? А вони там були.
Варто згадати про ще одне шахрайство москвинів.
Коли мала Швеція опанувала далеко більші за себе простори із шведським населенням, то вона назвала ВСЮ збільшену територію Svetia Magna (Велика Швеція). Коли греки опанували і заклали свої колонії в південній Італії, Сицилії, Малій Азії, то вони ВСЮ цю збільшену територію назвали Hellas Megale (Велика Греція), залишаючи за первісною, корінною Грецією назву Hellas Місга (Мала Греція). Тому–то, коли греки побачили аналогічне збільшення території Київської Руси опануванням північних земель (теперішня Московщина), то також назвали ВСЮ збільшену територію Київської держави Russia Megale (Велика Русь): з цих прецедентів кожний, хто може логічно думати, бачить, що термін «меґале» (великий) стосується до всієї території побільшеної держави, яка перед побільшенням була «мікра» (мала). Іншими словами, «мікра і меґале» не означає в цьому випадку протилежности ДВОХ (велика і мала) держав, але означають в одній, тій самій державі її початкове мале ядро, осередок, з якого, збільщуючи засяг своєї влади на сусідні землі, початкова (мікра) мала держава виростала на «меґале» (велику). Константан Порфірородний (905–959) писав, що Київ лежить у «Внутрішній Русі», а Новгород у Зовнішній Русі» («De administrando imperio»). За греками й інші чужинці називали нашу Київську імперію РАЗОМ з її ПІВНІЧНИМИ КОЛОНІЯМИ (теперішньою Московщиною) Russia Magna (Велика Русь), а САМУ метрополію Russia Minor (Мала Русь).
Як справжні шулери підмінюють карти, так і москвини підмінили значення терміну «мінор» — ядро, центр на значення «менший». А звідси вже один крок до привласнення ЛИШЕ собі (Московщині) терміну «маґна» — велика. Таким чином, далека, дика колонія Києва стала «Вєлікарасієй», а її колишня володарка Україна — «Малоросією». Самі кажуть: «Ловкасть рук і нікакова машєнства».
За Гетьманської доби ім’я «Україна» не встигло закріпитися. По нашій Полтавській катастрофі москвини, опанувавши Україну, карали за вживання слова «український», а наша еліта не спромоглася знайти бодай компроміс, напр., видумати назву «старорусів» для себе і «новорусів» для москвинів. Навпаки, наша еліта рабськи піддалася москвинам і сама вживала того московського шахрайства — «малоросіяни», «великороси». Маємо, навіть, такий дивогляд як «Україна малоросійська».
Цікаву — і не безпідставну — думку висловив один з москвинів: «Якби українці говорили москвинам: Ми, є руські, а ви, москвини, є українці (окраїнці), то тоді українці мали б рацію. Але, як відомо, вони кажуть цілком навпаки; вони намагаються скинути з себе ім’я, що є найбільшим їхнім скарбом і в якому вкладена вся їхня історична доля. Якби вони розуміли ту долю, вони були б назвали українцями (окраїнцями, с. т. що живуть на краю держави) не себе, а власне москвинів. І onus probandi москвини були би примушені доказувати, що і вони також є руські» (А. Салтиков. «Двє Расії»). Лише А. Салтиков не сказав, що москвини ніколи не доказували, але завжди наказували, коли мали силу. Коли ж сили не мали, то крали, не турбуючись ніякими доказами.
«Національне ім’я є голосом предків, яким вони промовляють до нащадків; виховують в них історичну пам’ять і самоповагу. Національне ім’я в’яже людей в національний моноліт, що стає внутрішньою і зовнішньою силою, яка творить історію і культуру. Зв’язок нації зі своїм національним іменем не є лише формальний; він є духовий насамперед. Національне ім’я є основою національної моралі, є її школою. Патріотизм — ця одна з найвищих категорій національної моралі — є зв’язаний нерозривно з національним ім’ям» (С. Шелухин. «Україна — назва нашої землі»).
Величезний злочин зробила Україна тим, що не знайшла в собі сили охоронити від крадіжки москвинами нашого споконвічного — щонайменше понад 3000–літнього національного імени РУСЬ. За цей страшний злочин тяжко, але справедливо покарав нас Бог. Наслідки цього гріха спокутуємо понині. А нині вже запізно повертатися до імени Русь. Запізно, бо ми той страшний гріх вже спокутували. Тяжко спокутували! Дуже тяжко! Не було і нема ані одного народу в світі, який пролив би за своє національне ім’я бодай одну тисячну тої кількости крови, що її пролили українці за своє. Мільйони українців, українок, українських дітей, навіть немовлят загинули виключно з тої причини, що мали це — найсвятіше для них по імені БОГ — ім’я Україна. Жодна нація не принесла ані одної мільйонної частини тих жертв на вівтар свого національного імени, як наша. І тому все, що з цим іменем зв’язане: блакитно–жовтий прапор, Володимирів тризуб, Свята Кров Героїв, що щедро — аж надто щедро — їх скропила, — все це є внутрішніми, невід’ємними первнями імени Україна. Є нашим найбільшим по Бозі Святе Святих.
«Ім’я УКРАЇНА має в собі магічну силу. Мільйони вмирали з іменем УКРАЇНА на устах. Це ім’я є повне глибокого внутрішнього ЗМІСТУ і чарівної сили. Воно дихає свободою, шляхетним лицарством, мораллю, героїзмом, християнською добротою і любов’ю. Це ім’я НІКОЛИ НЕ БУЛО ІМ’ЯМ ПОРАБОТИТСЛЯ. Навпаки, Україна від сивої давнини і понині боролася і бореться за СВОБОДУ» (С. Шелухин. «Україна — назва нашої землі»).
І не лише за свободу, але і за ще щось далеко більше — ЗА ПЕРЕМОГУ НА ЗЕМЛІ ЗАКОНІВ ТЕСЛІ З НАЗАРЕТУ — СИНА БОЖОГО.
«Всі слов’янські народи національну свою назву, своє національне ім’я мають в ІМЕННИКОВІЙ формі, с. т. ХТО. Напр., українець, поляк, серб, хорват. Навіть азійський, але послов’янщений нарід болгари. Це вказує на психологію вільної людини, на почуття власника, що вважає себе підметом (суб’єктом), а не чиєюсь річчю (об’єктом). Москвини ж від світанку їх історії і по сьогоднішній день виростали і виховувалися в атмосфері рабства; вони не були ХТО,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українець і Москвин: дві протилежності», після закриття браузера.