Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Після того як Гудков розповів про ті сухарі для овдовілої сестри, Серпілін не зрозуміло навіть чому раптом уявив свою рідну матір, яка давно вже померла, начебто вона, без нього й без батька, жила самотньо десь у глибокому тилу… Якби вона була жива, їй тепер сповнився б сімдесят один рік. Згадав, як мати, коли він був ще малий, іноді готувала їм з батьком татарську страву — баур-тарак — запечену в сальнику дрібно порізану баранячу печінку з цибулею і яйцями. Готувала, але сама чомусь не їла, а любила сидіти поруч і дивитись, як їдять вони з батьком…
— Рославль, — доповів Євстигнєєв.
Серпілін запам’ятав Рославль як привітне зелене містечко. На дев’ятий день війни їхній ешелон зупинився тут, на станції, і нікому ще не спадало на думку, що їхати до Могильова було вже зовсім недалеко…
Машина піднялася вгору по розбитій бруківці.
Головної вулиці Рославля і не впізнати: дві старі церкви при дорозі зруйновано. Одна потрощена снарядами і вся в дірках, у другої дзвіниця впала купою битої цегли: бомба влучила під самий корінь.
По обидва боки вулиці все дерев’яне згоріло; серед пустирів напівзруйновані кам’яні будинки — заселені й порожні, з пробоїнами, нашвидкуруч залатаними цеглою, взятою з інших руїн.
Від того, що було колись, вціліли самі тільки дерева, але і їх стало менше — спиляли на дрова.
Серпілін хотів був зупинитися тут, у Рославлі, — розім’ятись. Та передумав. Краще це зробити, виїхавши з міста. Все-таки веселіше.
Тільки-но поминули Рославль, як побачили попереду хвіст колони «студебекерів» з 122-міліметровими гарматами на причепах. Сім кілометрів до переїзду через залізницю все обганяли і обганяли цю колону, але так і не випередили. «Студебекери» були нові, гармати нові теж. Судячи з усього, до фронту пересувалась артилерійська дивізія прориву, або заново сформована, або така, що одержала нову матеріальну частину.
Розвантажились там, у Рославлі, а далі йшли своїм ходом.
Серпілін прикинув з годинником: артилерія просувалася за таким графіком, щоб німець не помітив з повітря.
Як видно, розвантажувались іще минулої ночі, день, розосередившись, чекали й рушили далі з таким розрахунком, щоб до прифронтової смуги підійти, коли смеркне, за ніч добутися до місця, а на ранок зникнути в лісах, ніби нічого й не було!
Попереду виднівся переїзд, мимо якого помалу сунув, теж у напрямі до фронту, до Кричева, довгий ешелон із замаскованими на платформах «тридцятьчетвірками».
Машина Серпіліна зупинилась поряд з вілісом, що йшов у голові артилерійської колони. Коло шлагбаума стояли артилеристи, які прибули на вілісі, — два підполковники і майор.
Побачивши, що під’їхав генерал, вони здалеку відкозиряли, але не підійшли.
І він їх не покликав — утримався від спокуси запитати, хто, куди і в чиє розпорядження, тим більше, що йому на це відповідати не повинні, навіть навпаки. Та й запитувати, власне, немає про що: коли вивантажились у Рославлі і йдуть на Кричев, значить, будуть у розпорядженні їхнього фронту; а в які пункти йдуть — проїжджим генералам, хоч ти й командарм, знати не належить. З цим у нас останнім часом порядок майже зразковий.
Посидівши в машині, він усе-таки вийшов розім’ятися, але пішов у інший бік, а не в той, де стояли офіцери. Від довгої їзди трохи боліла голова, але почував себе краще, ніж сподівався. І він був радий: справді, підлікували, часу не змарнував.
Цікаво, хто його зустріне там, на розвилці, за Кричевом, і які новини сповістить? У душі хотілося, щоб Захаров. Буває, що й довше живуть на війні пліч-о-пліч командарм з членом Військової ради, а ніяк не притруться один до одного. Доводилось чути про таке. А вони з Захаровим і не притирались, само собою вийшло.
Коли Серпілін повернувся до віліса, Гудков і Євстигнєєв уже помінялися місцями: Гудков сидів за кермом, а Євстигнєєв — ззаду.
Повз шлагбаум, гуркочучи на стиках і вдавлюючи в насип шпали, пробігали останні платформи з танками.
За переїздом кілометрів зо три проскочили швидко і знову поповзли, мов черепахи, з’їжджаючи раз по раз на узбіччя, обганяючи ще один артилерійський полк на «студебекерах». У цього матеріальна частина вже побувала в боях. На кузовах машин, на лафетах і щитах гармат подряпини, ум’ятини, сліди осколків.
Випередивши й цей полк, знову кілометрів з п’ятнадцять їхали без перепон, лише інколи вповільнювали хід, розминаючись з зустрічними машинами, аж поки ввечері не наздогнали колону важких 203-міліметрових гаубиць на гусеничній тязі. Ці займали трохи не всю ширину дороги, і Гудкову довелось попотіти, об’їжджаючи їх у темряві одну за одною. «Усе за графіком, — знову подумав Серпілін. — Цих пустили вперед з інтервалом, щоб не створили пробки».
Радість, яку він відчував, обганяючи артилерію, була дужча від досади на затримку в дорозі. На їхній фронт ішла така сила, яку не до кожного свята дають!
Гудков нарешті випередив голову колони і, вихопившись на волю, зняв пілотку й витер піт; на останньому десятку кілометрів йому перепало — обганяючи, йшов лівими колесами по узбіччю, міг дуже просто завалитися в кювет. «Сміло водить!» — з радістю подумав Серпілін, остаточно вирішивши, що не буде міняти Гудкова.
Поки добралися до Кричева, довелось обганяти вночі тили ще якогось господарства, за кількістю бензозаправників — танкового.
Господарство — слово не військове, швидше, селянське, і раніш його у військовому побуті не було, а у війну воно якось непомітно прижилося. Спочатку виникло як засіб маскування, щоб не називати по номерах ні полки, ні дивізії, ні армії, — господарство, мовляв, ось такого… на прізвище, та й усе; господарство, то й господарство…
А
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.