Читати книгу - "Жінка в пісках"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Вважати той сон дитячою реакцією на зміну пір року — це занадто... Бо хіба часто буває, щоб події багаторічної давності так виразно закарбувалися в пам’яті? Не віриться. Два побачені капелюхи, напевне, були чимось іншим. Скажімо, символом брехні, неприпустимої у людських стосунках. Одне можна точно сказати: внаслідок тієї сцени з капелюхами моя довіра до батька була підірвана. Можливо, відтоді я відчував за нього сором.
Однак зараз ми помінялися місцями. Тепер моя черга виправдовуватись. Уп’явшись очима в криваве гніздо п’явок, відбите у дзеркалі, я заохочував себе до закінчення маски. Ні, мені нічого соромитися. Нехай щемить серце у тих, які не визнають людини без паспорта — її обличчя — і тим самим ховають мене заживо.
Знову настроївшись по-войовничому, я вернувся до маски. Нахабна бородата фізіономія... довгий ніс... В очі впадає тільки її зухвалість — нічого не вдієш. Невже неприємне враження виникає від того, що бачиш її окремі частини? Я вирішив приставити маску до стіни і, відступивши кілька кроків назад, поглянути на неї крізь складені трубкою долоні. Особливої радості від її завершення я не відчував, скоріше навпаки, засумував, що це чуже обличчя дедалі сильніше мною заволодіває.
«Напевне, від перевтоми»,— підбадьорював я себе. Хіба не так було зі мною завжди, коли закінчував велику роботу? Можна сказати, що радості від завершення роботи зазнають лише ті, хто не несе відповідальності за її наслідки. А крім того, може, я підсвідомо відчував на собі вплив упередження щодо маски? Хоч би скільки я боровся проти обожнювання обличчя, немає доказів, що в глибині свідомості не залишилися корені тієї хвороби. Так само люди, які не вірять у привидів, бояться темряви.
Я вирішив будь-що не переривати роботи. Для початку спробую надягти маску, щоб перевірити, чи вдалася. Спершу я вивільнив її під вухами, відтягнув на підборідді, підняв на губах, вийняв обидві трубки з ніздрів і зідрав її із зліпка. Вона повисла в моїх руках, наче пластмасова торбинка для сухого льоду. Після того так само обережно, але в зворотній послідовності, натягнув її на обличчя. Технічних вад начебто не було — маска щільно прилягала до обличчя, як звична сорочка до тіла, і клубок, що застряв у горлі, провалився вниз.
Я глянув у дзеркало. На мене холодно дивився незнайомий чоловік. Ніякої схожості зі мною. Цілковита зміна подоби. Колір, полиск, якість покриття — у всьому, можна сказати, я досяг успіху. Але що означає цей штучний вираз? Може, дзеркало погане?.. Або світло падає якось неприродно?.. Я рвучко розчинив віконниці і впустив до кімнати сонячне проміння.
Гострі скалки сонця, ніби комашині щупальця, проникли у всі закутки маски. На поверхню виразно виплили пори, потові залози, невеликі заглибини у тканині і навіть тонке розгалуження вен. Та все одно вад не було помітно. Що ж тоді є причиною мого невдоволення? Чи не те, що маска непорушна й позбавлена виразу, схожа на моторошне обличчя підрум’яненого небіжчика? Може, для проби поворушити яким-небудь м’язом? Та оскільки я ще не приготував речовини для приклеювання маски до обличчя — я збирався використати клей, вживаний при виробництві лейкопластира, але трохи рідший,— то про передачу міміки не могло бути й мови. Очевидно, мені вдасться досягти деякої рухливості маски поблизу носа й рота, де вона прилягає досить щільно.
Спочатку, напруживши кутики рота, я спробував розтягти їх злегка в різні боки. Вийшло непогано. Начебто недарма я так уважно поставився до анатомічної будови обличчя і, незважаючи на труднощі, зумів накласти один на одного шари матеріалу з певним напрямом волокон. Зібравши всі сили, я вирішив усміхнутися по-справжньому... Однак маска нітрохи не всміхалася. Тільки ледь-ледь скорчилась. І так дивно, що я навіть подумав: чи не скривилося саме дзеркало? Ознаки смерті зараз відчувалися більше, ніж тоді, коли вона не ворушилась. Я розгубився, бо мені здалося, ніби нитка, на якій висіли мої нутрощі, обірвалась, а в грудях спорожніло.
...Та я не хочу, щоб ти зрозуміла мене неправильно. Я зовсім не наважуюсь голосно торгувати своїми муками. Добра чи погана — не має значення, але це була маска, яку я сам вибрав. Обличчя, до якого я нарешті прийшов після кількамісячних проб. Якщо я чимось незадоволений, то краще переробити на свій розсуд... А якщо питання не в тому, добра вона чи погана, то що тоді чинити? Чи зможу я від сьогодні покірно, без ніякого опору, визнати цю маску своїм обличчям?.. І тоді мені здалося, що душевна порожнеча була породжена не розгубленістю перед новим обличчям, а скоріше безнадійністю втрати, ніби я побачив, як моя тінь зникає під плащем-невидимкою. (А коли так, то чи зумію я виконати свої наступні задуми?)
Вираз обличчя нібито схожий на річні кільця, що їх вирізає життя, тож моя спроба без попередньої підготовки всміхнутися була зовсім не виправданою. Завдяки життєвим обставинам, той чи інший вираз повторюється і застигає у вигляді зморщок і складок. Постійно всміхаючись, обличчя, природно, звикає до усміху. І, навпаки, гніваючись, звикає до похмурого виразу. На моїй масці, як на щойно народженому маляті, життя ще не відклало жодного річного кільця. Хоч би як усміхалося немовля, нап’явши на себе фізіономію сорокарічної людини, воно схоже на перевертня. Звичайно! Обов’язково! А тому насамперед я внесу в свій план, як тільки переберусь у сховище, ось що: привчити маску до зморщок. Якщо це вдасться зробити, маска стане мені набагато ріднішою і зручною для користування. Загалом я цього сподівався, тому зараз не було причини, щоб занепадати духом... Спритно підмінивши одне питання іншим, я не тільки не звертав уваги на докори сумління, а й загрузав щораз глибше й глибше.
Так-от, здається, у своїй розповіді я добрався до сховища в пансіоні S., з якого починав ці записки. Та де ж це я відхилився вбік?.. Ага, коли, залишившись на самоті, почав розмотувати пов’язку... Ну що ж, піду далі з того місця.
Насамперед я повинен був привчити маску до зморщок. Особливої майстерності така робота не вимагала, а тільки часу, сили волі, витримки і зосередженості.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Жінка в пісках», після закриття браузера.