Читати книгу - "Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Хитаючись, він підійшов до Гатлінга і простягнув йому руку.
— Ви перемогли! Вона ваша!
Відповідь Гатлінга здивувала всіх присутніх.
— Ні, вона не моя. Я абсолютно не бажаю нав'язувати себе насильно і робитися її чоловіком тільки тому, що вдало вцілив у ваше перенісся!
Натовп затих, вичікуючи, що буде далі. Слейтон почервонів.
— Біс візьми! Чи кінчиться це коли-небудь? Досить! Міс Кінгман! Як губернатор острова, я пропоную вам зробити вибір негайно, або я накажу кинути жереб!
— Жереб! Жереб!.. — закричав натовп.
Міс Кінгман здригнулася, нетвердо підійшла до Гатлінга і подала йому руку.
— Нарешті, — з кислою усмішкою сказав Слейтон і підійшов привітати її.
— Міс Кінгман, — шепнув їй на вухо Гатлінг, — ви абсолютно вільні, і я не маю на вас жодних прав. Я не смію думати, що ви з'єднали свою долю з долею… злочинця, — ще тихіше додав він.
Частина третя
І. ЗМОВА
— Прокляті дошки, як вони риплять! Не оступіться, містере Гатлінгу! Дайте мені вашу руку. Я знаю дорогу як свої п'ять пальців. Адже два десятки років броджу я «вулицями» цього острова. Як біжить час!.. Двадцять років!
І Гатлінг почув, як Терніп тяжко зітхнув.
Була глуха ніч. Зірок не було видно. Другу добу весь острів затягнуто суцільною завісою туману.
Чути було, як у воді плескалася риба, іноді хтось ніби зітхав. Десь глибоко в трюмі скрібся щур у пошуках зерна. Подорожні повільно, навпомацки, пробиралися вперед. Час від часу долинав якийсь стогін: «куу-ва», «куу-ва», що віддалено нагадував крик пугача.
— Що це? — тривожно запитав Гатлінг.
Терніп знову тяжко зітхнув.
— Біс його знає що! Ніхто не знає, хто це плаче і стогне ночами. Наші говорять, що це душі загиблих ходять у мороці і стогнуть. Я не вірю цій нісенітниці. А інші запевняють, що це якась морська тварина, яка водиться в тутешніх місцях.
Гатлінг пригадав про нічні відвідини палуби їхнього пароплава якоюсь істотою, що, очевидно, живе в морській безодні.
— Все може бути! — відповів Терніп. — Але не виключено, що вам це і привиділося. В цих водах шкідливий туман крутить голову.
— Але сліди на палубі? Ми всі їх бачили!
— Можливо… можливо… Сядьмо відпочиньмо, містере Гатлінгу. Задишка проклята!..
І вони всілися на палубі старенького пароплава.
— Тепер близько. Один бриг, два фрегати і ще один колісний пароплавчик — і ми на місці…
— Ви самі бували на цьому підводному човні?
— Бував не раз і говорив з німецьким матросом, який плавав на ньому. Він тільки минулого року помер від цинги. Я не фахівець, але матрос запевняв, що всі механізми човна в справності і його ще можна привести до ладу.
— Чи знає про це Слейтон?
— Гадаю, що знає. Чи не цим човном він і вас хотів переправити на Азорські острови?
— Але чому ж тоді він сам не захотів скористатися ним, аби вибратися з цих жахливих місць?
— У нас передають один одному на вушко, що його там, на материку, давно чекає шибениця. І виходить, що Острів Загиблих Кораблів — саме відповідне для нього місце: тут ніхто не знайде. Та я на крилах був би готовий полетіти звідси! Слейтон — деспот і грубіян. Він справді поневолив нас. Як вам це подобається на старості літ одержувати зуботичини та харчуватися самою рибою! А я так люблю поїсти… ох, як люблю!.. Хоч би один раз ще пообідати по-людськи!..
І вони замовкли, кожний думаючи
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля», після закриття браузера.