Читати книгу - "Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Він уже намірявся велично розпрощатися і піти від вдячного слухача. Однак, захопившись настановами, слюсар не помітив, що Юрині ніздрі роздимаються, з силою втягуючи повітря, а очі набувають відсутнього виразу. Тим більше слюсар не міг припустити, що провіщає це для нього особисто, для Люсі та їхніх планів.
Та коли він узявся за ручку дверей, Юра благальним жестом зупинив його.
— Чую запах газу, — сказав він і тицьнув пальцем у з’єднання труб. — Звідси.
Слюсар принюхався, знизав плечима, швидко дістав із валізки щітку та баночку з мильною рідиною, вмочив у неї щітку і декілька разів провів по трубах у місці їх з’єднання.
— Бачте, бульбашок немає — значить, витік газу не відбувається. Можете спати спокійно.
— Бульбашок ви не бачите, а газ іде, — категорично заперечив Юрій.
— Саме звідси?
І звідси теж.
Слюсар кинув на Юрія прицільний підозріливий погляд, знову знизав плечима, дістав другу баночку і наклав густий шар фарби, Юрій тим часом прочитав інструкцію, про яку говорив слюсар, моментально й міцно запам’ятав правила.
— Тепер задоволені? — закінчивши роботу, запитав слюсар з виразним відтінком роздратування, бо вже визначив, що перекусити не встигне.
— Ви просто перебили запах газу запахом фарби, — строго зауважив Юрій. — Але газ усе одно витікає.
Слюсар стривожено зиркнув на годинника.
— Я ж вам сказав, що мені треба ще й до інших пожильців.
— А ми, виходить, можемо труїтися?
— Чим?
— Газом, — з крижаним спокоєм промовив Юрій. — Ви ж самі спочатку говорили…
— Та ви що, жартів не розумієте? — скипів слюсар.
— Нічогісінькі жарти, — твердив своє Юрій. — В інструкції ясно сказано: “При появі запаху газу…” Значить, будь-якої концентрації газу, навіть найменшої. До речі, як ви самі сказали. А я чую запах газу.
— Може, у вас нюх особливий, як у доберман-пінчера, — пробурчав слюсар. — У місці кожного з’єднання труб теоретично відбувається витікання. Проте воно виявляється в таких нікчемних дозах, що практично жодного значення не має!
— А от цього в інструкції якраз і немає. Там не сказано, в яких дозах витікання нешкідливе. Навпаки, мається на увазі найменше витікання, — рішуче заперечив Юрій, узявши на себе роль істинного тлумача інструкції.
— Ну де там сказано “найменше”? — слюсар із жахом думав, що Люся, не дочекавшись його, піде в кращому разі одна, а її телефону він не знає.
— Не сказано, так розуміється, — вточнив Юрій.
— Громадянине, відпустіть мене, — запросився слюсар. — Не можна ж розуміти правила так буквально. Я ручуся, жодної, абсолютно жодної небезпеки для вас немає!
— Для мене немає. А для інших?
…Коли Аля прийшла з роботи, то виявила біля свого під’їзду машину з жовтою смугою, яка належала аварійній службі газового господарства, а вдома — трьох знесилених слюсарів.
На кухонному столі стояло кілька приладів-індикаторів, що сигналізували про найменшу наявність газу. В кутку громадився зварювальний агрегат. Підлогу було завалено обрізками труб, клоччям, заляпано фарбою. Юрій вдивлявся в градуйовану шкалу одного з індикаторів, але миттю повернувся на Алин здивований оклик.
— Що тут відбувається? — Аля кинулася до Юрія, обняла його, обмацувала, гладила плечі, руки. — Господи, що сталося? Ти хоч цілий, не потерпів?
Вигляд у Юрія був зніяковілий і досить красномовний.
— Усе в порядку, хазяйко. Чоловік у вас надто помисливий, — поспішливо мовив один із слюсарів. Його великі натруджені руки важко лежали на колінах.
— Я хотів, щоб ти більше не труїлася газом, — почав виправдовуватись Юрій.
І твоє бажання увінчалося успіхом?
— На жаль, не зовсім… через недосконалість зварювальних апаратів та будови газових краників… — Він кинув докірливий погляд на збентежених слюсарів. — Але зате я взнав дещо нове й важливе…
— Що ж саме? — поцікавилась Аля. Переляк у неї змінився на іронію. Однак Юрій не помітив її тону і замислено мовив:
— Розумієш, виявляється, навіть у дрібницях “теоретично” і “практично” — це не те саме…
ЛІКАР-ЗЦІЛИТЕЛЬ— Він краще за твого колишнього, — стверджувала одна з подруг Алі.
— Ніякого порівняння, — вторувала їй інша.
Аля й сама це знає. Вона вже не порівнює його ні з ким 13 своїх знайомих. її це і тішить, і лякає, що він ні на кого не схожий. їй хочеться збагнути, хто ж він такий, бо його словам про себе самого вона не довіряє.
Аля не раз запитувала себе: “Невже така людина кохає мене?” Їй дуже хотілося в це вірити, і вона вже почала думати про свою винятковість.
З деякого часу їй не хочеться ходити в кіно — з Юрою цікавіше. Вона розповідає йому про своїх хворих, а він радить, як їх лікувати.
Одного разу вона розповіла про хворого хлопчика, перерахувала симптоми хвороби, Юра запитав:
— Що ти думаєш робити?
— Спробую лікувати його в модульованому магнітному полі. Якщо не допоможе, призначу на операцію.
— Не треба ні того, ні другого, — впевнено сказав він.
Аля здивовано подивилася на нього, підперла кулачком підборіддя й запитала:
— Чому?
— Цього літа часто йдуть дощі, і зірки після них здаються більшими.
Аля насупилася. Чи він глузує з неї? Потім з його обличчя побачила: не жартує, і насупилася ще більше.
— Я тебе дуже прошу, — мовила вона, опустивши очі, — коли вже ти надумав говорити шарадами, то пояснюй їх, аби хоч дещо можна було зрозуміти.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський», після закриття браузера.