Читати книгу - "Нафта"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Отак, повернувшись спиною, він ішов назустріч своїй долі, яка незабаром здійсниться; і той, хто пішов би за ним слідом, побачив би, як він іде далі, вниз, довгою алеєю, уздовж якої ріс миршавенький рядок сосен, стояли високі стіни складів і зазубрене, мутне й усіяне бляклими вогниками під небесним вітражем нагромадження Казаль Бертоне; трошки вище, ліворуч, була вуличка, що тяглася вздовж узвишшя, на якому проходила залізнична колія, вкрита буграми з відходів й автомобільним брухтом, який наскидали у двориках маленьких занедбаних майстерень. Звідти він повернув до будівлі, де розташовувалось його помешкання. Поки він неспішно повертався додому, густий туман ставав щільнішим, із-за спини його освітлював місяць, що вже піднявся високо й розрісся у небі. Казаль Бертоне зникає з очей, як зникають і стіни гамазей, викладені сухим способом, і порожні простори полів. З тіні високої бетонної багатоквартирки, яка розділяла вуличку уздовж залізниці, почулося чиєсь: «Агов, Кармело!» — і чийсь сміх. То були ніби двійко грибів у густому тумані, що стирчали в тіні. Безсторонній місяць вимальовував їх так само, як і ще кілька речей, що виднілися у молочнистій темряві. Двоє тіней стояли саме в тому місці, де Кармело мав повернути й зникнути у місцях, про які знав лише він, де за волею його долі розташовувались сходи, якими він мав зійти нагору, кімнатка, котра правила йому за оселю, його ліжко, валіза, речі, що були частиною його тіла, загалом місце, де тяглося його животіння.
Той, хто пішов би за ним слідом, порушуючи таємницю, про яку дізнавсь, пізнавши всю її безбарвну нікчемність за тим рогом, — побачив би, як чоловік зупинився поряд з парою тіней, вони подали йому знак, як давні знайомі, і він пішов за ними слідом, до брудної вулиці, уздовж невисоких стін майстерень та стоянок авто. Він ішов посередині у чистісінькому білому плащі, а обабіч нього йшли, ніби охоронці чи пара літніх батьків, двійко супровідників, яких годі було розгледіти у димній чорній поволоці: чорні спини й білі комірці, з яких виднілися потилиці, моцні шиї, як у в’ючних тварин, волів чи биків, адже це були не юнаки, як незаплямований, попри бруд навколо, Кармело, а старі Духи, загрубілі від життя. Вони крокували вперед, ніби ними рухала спільна воля, що поєднувала їх у житті й у смерті.
Ось яким було б — на очах у того, хто втрутився б у нього, — зникнення Кармело! Звичайнісіньке зникнення людини, яка повертає за ріг, йдучи в район, де розташована рідна оселя, загублена серед тисяч таких самих осель, аби піти й поринути у сон, коли відпочиває її тіло.
Спостерігаючи за ними зі спини, неможливо було зрозуміти, чи вони порозумілися, чи був між ними лад: себто чи погоджувався Кармело з новими, несподіваними, втім цілком не передбаченими обставинами, що склалися. Вони йшли мовчки, як зазвичай трапляється, чи як буває під час умовленої зустрічі між змовниками, чи коли існує нерозривний очевидний зв’язок між жертвою та її переслідувачами, які належать до того самого світу, а отже, кожен легко може стати на місце іншого: бо чудово обізнані з мотивами один одного. Можливо, ця парочка, широкоплечі, як плебеї, працювали разом з Кармело у «Тула», були носіями, кухарчуками чи особистими охоронцями, а може, вони приїхали просто з Сицилії. Здається, інших варіантів не існувало. Вони сіли в автівку, яка журливо стояла між нескінченними рядами, на розі вулиці під назвою ххх ххх. Невдовзі, зловісно бухикнувши у безгомінні того загубленого, ніби острівець у Всесвіті, місця, вона неспішно від’їхала: дісталася кінця вулиці, потім повернула на вулицю, назва якої, ххх ххх, безслівно лунала у тиші, й виїхала на широкий бульвар (той самий, з якого Кармело зійшов, щойно перейшов через міст, прямуючи у свої міські околиці). То тут, то там виднілися великі лісосклади, розтрощені огорожі, крізь дірки у яких виднілася безлюдна пустка, де було розрито землю; хижі з дахами із листового заліза, порожні, замкнені на засув, сараї, городи з перекопаною пахучою землею, де безладно росла капуста чи боби й здичавілий інжир, а позаду — величезна загорожа з хмарочосів удалині, вогні яких сяяли в нікуди. Подолавши значний відрізок шляху, тепер ця польова дорога чи дорога з глухих околиць вела на Тібуртинську[197] дорогу, яка тоді ще була у самому серці міста, на її світлофорах запалювалися й загасали побляклі жовті вогні; навіжено пролітали автівки, повертаючись з кіносеансів; навіть був гурт берсальєрів[198], що поспіхом поверталися зі своїми пакунками у казарми Форту П’єтралата із звільнення.
Незадовго до того, як вони дісталися Тібуртинської дороги, туман раптом розсіявся й світ постав перед ними ніби перемитий. Над потрісканим асфальтом височіли чистенькі багатоповерхівки. Зачинені будівлі, рядки опущених жалюзі, козла та купи деревини на майданчику, де тривають будівельні роботи, — все навколо було надмірно перебільшено, як у видінні. Машина повернула на Тібуртинську дорогу й полетіла прямо, лишаючи позаду себе місто. Із заднього вікна виднівся Кармело, який напружено сидів на сидінні у своєму білому плащі; а обриси інших двох виднілися попереду; вони мовчали; їхні непорушні спини були сповнені незбагненного сенсу.
Заїхавши на облізлий пагорбок, обабіч якого було вирито щось на зразок нір для маленьких майстерень, де виднілися ще обриси загорож з багатоповерхівок, що сяяли понурим блиском, машина з'їхала з Тібуртинської дороги, повернувши на дорогу, на котрій де-не-де виднілися величезні ділянки землі, на яких залишилися руїни нещодавно зруйнованих будівель, однаковісіньких на вигляд. Ще зоставалося кілька стін; серед звалища біліли шматки вапняку та кілька унітазів. Неподалік знову поставали будівлі, вони теж були всі однакові. Дорога мала невеличкий підйом, потім трохи спускалася, повертала ліворуч між двома жалюгідними будинками, які залишились у зруйнованій міській околиці, поєднувалась з іншою польовою дорогою, що йшла між неозорих полів, засіяних лікарським рослинами, де росли прадавні дерева, покинуті напризволяще; сяючи своєю надмірною чистотою, здіймалася заправка, навколо якої стояло величезне риштування. Вдалечині (мерехтячи маленькими вогниками у тиші), яскраво-темні проти бездомішної темряви неба, здіймалися перші маленькі узвишшя Апеннін. Машина звернула праворуч польовою дорогою, а проїхавши вузесенький місточок над залізницею, затиснутою між греблями, порослими духмяними дикими рослинами, знову повернула ліворуч (їдучи до тих далеких пагорбів). Й ось вони знову в місті: навколо зовсім безлюдні околиці, де височіли убогі багатоповерхівки, тулячись одна до одної, дороги
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Нафта», після закриття браузера.