Читати книгу - "Чигиринський сотник"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А що, думаєш, не скажу?
— А от і скажи!
— Ну, й скажу!
— От і скажи, скажи!
— Ага, — каже Михась, — дурного знайшла! Думаєш, не знаю? В капусті дітей знаходять, от де!
Тут зареготалося дівча, аж бджоли перелякалися і хмарою гунули із вуликів.
— Ох, козаче, — каже, — не думала я й не гадала, що ти такий малий іще!
Розлютився Михась на тії слова.
— Ти кого се малим узиваєш?! — питає.— Ти запорожця, лицаря Пречистої Панни, на кпини береш? Ох ти ж, капосне дівчисько!..
Глянуло на нього дівча й очі примружило.
— А що ж се за козак, — питає,— що дівчину такими словами взиває? Хіба ж так можна?
Михась і засоромився. Та й же смикнув мене лукавий за язика, думає собі.
— Та воно й правда… — каже. — Отсе добалакався, нехай йому!.. Тебе хоч як зовуть?
— Леся, — каже дівча.
— А батько твій хто?
— Батька мого ляхи вбили, а я із бабунею живу.
— А бабуня хто твоя?
— Відунка.
— А ти?
— А я бісурканя.
Михася наче приском обсипав хто. Отсе улип, думає.
— Та як се?! — питає.
— А просто! Мати моя була бісурканя, то і я бісурканею вродилася.
— І чарувати вмієш?
— А певно, — каже Леся.
— А… а начаруй що-небудь!
Дівча підійшло до Михасевого жеребця і по храпах його поплескало.
— Що се ти коїш, вража дочко! — каже Михась, натягуючи повід. — Се чорт, а не кінь, убити може!..
— Мене всі птахи й звірята слухаються, — каже Леся та й по шиї коня погладила. — А що, віриш тепер?
А гнідий заіржав стиха і тицьнувся їй писком у долоню.
— Вірю, — каже Михась. А сам думає: оце вплип так улип — тікати треба відціль, поки не пізно! — Ну, що ж, — каже хутенько, — бувай здорова, дівко! Поїхав я, бо ніколи.
Та й коня пхнув закаблуками, а той аніруш — держить його дівча за гнуздечку й не пускає.
— Куди ж ти поїдеш, — каже, — як весь он кривлею сплив?
Зиркнув Михась, аж кров геть сорочку намочила і додолу капле.
— А, — каже, — та то пусте! Шпичка застряла якась. Ось я її витягну!..
І взявся за стрілу.
— Стій! — зойкнула Леся. — Не чини того, бо лихо буде!
Та Михась не слухав її — зламав стрілу і жбурнув її геть. Насилу він те зробив, як бурхнула кров, крутонувся світ ув очах, та й повалився малий козак із коня. Впав горізнач на землю і бачить: небо над ним, низьке та похмуре, хмар’я, немов купини в мочарищі, і летить попід тим хмар’ям чорне птаство — та так багато його, що й не злічити!
Се по душу мою, ще встиг подумати малий козак. От і край усьому — і діла не зробив, і віка збавив собі намарне…
Та й зомлів.
VIІ мариться йому, наче знову опинився він на березі моря. Голий та пустельний той берег, тільки хвилі б'ють по камінню та якісь птахи кружляють над піщаною косою. От заходить він у воду та спинився.
А хтось шепоче йому на вухо: іди далі, йди… там добре!
Ступнув він іще крок, потім другий. Хлюпоче хвиля і м’яко та лагідно торкає його попід пахвами.
Зморивсь я, думає він, а там, у глибині, тепло та затишно — ніхто мене там не дістане!
Та й рушив уперед. Залолотіла вода, зануртувала і потягла його у море. Аж гукнуло його щось:
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чигиринський сотник», після закриття браузера.