Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Я прийшов по свій заповіт, — нарешті сказав старий Джоліон, смикаючи вуса.
У Джеймса відразу збудилася цікавість. Мабуть, він ні від чого так не жвавішав, як від згадки про заповіт; адже заповіт — це вінець усіх майнових здобутків, остаточний опис власності людини, останнє слово, що підсумовує її вартість. Джеймс подзвонив.
— Принесіть заповіт містера Джоліона, — наказав він стривоженому чорнявому клерку.
— Ти вирішив вписати щось нове? — спитав Джеймс, і в нього промайнула думка: «Ану ж побачимо, хто надбав більше: він чи я!»
Старий Джоліон поклав заповіт у нагрудну кишеню, і Джеймс розчаровано схрестив свої довгі ноги.
— Я чув, тобі останнім часом вдалося дещо вигідно купити, — мовив він.
— Не знаю, звідки в тебе такі відомості, — гостро відказав старий Джоліон. — Коли розглядатимуть справу? Наступного місяця? Не знаю, що ви там надумали. Це не моє діло, але я б радив вам залагодити все це без суду. Бувай здоров!
І, холодно потиснувши братові руку, старий Джоліон пішов.
Джеймс вирячив свої сіро-голубі очі, ніби намагався розглядіти якесь потаємне тривожне видіння, і знову почав гризти ніготь.
Забравши свій заповіт, старий Джоліон зайшов до контори «Нової вугільної компанії» і, сівши у порожній залі засідань, взявся його перечитувати. Він так різко обірвав Гемінгза — Похоронне Бюро, який вирішив показати йому перший звіт нового управителя, що секретар вийшов із виглядом ображеної гідності й, викликавши клерка, заходився його шпетити — бідолаха аж упрів з переляку.
Давно вже йому, з біса, пора затямити, що він (Похоронне Бюро) здатен поставити на місце кожного зухвалого хлопчиська, який уявляє себе великою цяцею. Він (Похоронне Бюро) керує конторою більше років, аніж такий жовтодзьобий горобець уміє полічити, і якщо клерк вважає, що, зробивши свою роботу, він має право бити байдики, то погано він знає його, Гемінгза (Похоронне Бюро), і таке інше…
По той бік оббитих зеленим сукном дверей за довгим, обтягненим шкірою столом з червоного дерева сидів старий Джоліон, начепивши старі окуляри в товстій черепаховій оправі, і водив золотим олівцем по пунктах заповіту. В ньому все було просто: спадок не поділено на невеличкі частини та на різні добродійні пожертви, що роздрібнюють майно і псують величний ефект лаконічного повідомлення в ранковій газеті про смерть Форсайта, який залишив сто тисяч фунтів.
Усе просто. Синові відписано двадцять тисяч фунтів, а «щодо решти мого майна — як рухомого, так і нерухомого — то разом з рентою, щорічними дивідендами та процентами з капіталу, я відписую його своїй вищезгаданій внучці Джун Форсайт чи її правонаступникам в її повне довічне користування і вжиток без і т. ін… а після її смерті заповідаю передати, доручити чи подарувати вищезазначені землі, різне майно, будівлі, гроші, акції, вклади та цінні папери, а також усе інше, що входить у це означення, тій особі чи особам, одній чи багатьом, для такої потреби, мети й такого використання, які вищезазначена Джун Форсайт, незалежно від того, чи вийде вона заміж, прямо вкаже, дозволить, зазначить чи припише у своєму останньому заповіті чи інших записах, що мають силу заповіту, котрі вона належно підпише й опублікує. А за відсутністю і т. д… А в тому разі, коли…» і тому подібне на семи великих аркушах, списаних чіткими й простими юридичними термінами.
Заповіт склав Джеймс у дні свого розквіту. Він узяв до уваги мало не всі обставини й непередбачені випадковості.
Старий Джоліон довго перечитував заповіт; нарешті взяв із шухлядки піваркуша паперу й пописав його весь олівцем; потім, поклавши заповіт у кишеню, він звелів викликати кеб і поїхав до контори Парамура й Герінга в Лінкольнс-Ін-Філдс. Джек Герінг помер, але його небіж і досі вів справи в конторі, й старий Джоліон півгодини розмовляв із ним наодинці.
Він попередив візника, щоб той зачекав його, і, вийшовши, дав адресу: Вістарія-авеню, 3.
Його пойняла дивна спокійна втіха, наче він щойно здобув перемогу над Джеймсом і тим Власником. Віднині їм годі стромляти свого носа в його справи; він скасував їхні повноваження щодо свого заповіту; він відбере у їхньої контори всі свої справи й передасть їх молодому Герінгу, і справи своєї компанії теж у них відбере. Якщо цей молодий Сомс справді такий багатий, то для нього дрібничка втратити щорічних тисячу фунтів, — і старий Джоліон похмуро всміхнувся в свої пишні сиві вуса. Він відчував, що, чинячи так, мститься за зневажену справедливість.
Повільно, але певно, наче той потаємний глибинний процес, що сушить старе дерево, болючі рани, яких зазнало його щастя, воля й гордість, підточили струнку будівлю його філософії. Життя зруйнувало одну з його основних підвалин, і він так само, як і очолювана ним родина, втратив рівновагу.
І тепер, коли старий Джоліон їхав до північної околиці Лондона, де мешкав його син, новий розподіл своєї власності, який він щойно звершив, видавався йому ніби відплатою, що спостигла ту родину й те суспільство, чиїми виразниками він вважав Джеймса та його сина. Він повернув молодому Джоліонові те, що йому довелося втратити, і цей вчинок задовольнив його потаємну жадобу помсти — помсти Часові, злигодням, тим, хто втручався в його життя, і всьому світові, що п'ятнадцять років переслідував його єдиного сина, завдавши йому незліченних кривд і образ. Лише в такий спосіб він іще раз міг ствердити силу своєї волі, міг примусити Джеймса, Сомса, всю родину й усю юрбу прихованих Форсайтів, які велетенським потоком котилися на греблю його затятості, — примусити їх визнати раз і назавжди, що вони не візьмуть над ним гору, що він поставить на своєму. І він безмірно радів із того, що нарешті зможе зробити сина куди багатшим, аніж Джеймсів син, той Власник. Йому радісно було наділяти Джо, бо він його любив.
Ані молодого Джоліона, ані його дружини вдома не було (молодий Джоліон і досі не вернувся з Ботанічного саду), але маленька служниця сказала йому, що господар має прийти з хвилини на хвилину.
— Він завжди приходить на чай, сер, погратися з дітьми.
Старий Джоліон сказав, що почекає, і, набравшись терпіння, сів у побляклій убогій вітальні, де старі крісла й канапи стояли вже. без чохлів, показуючи свою ветху потерту оббивку. Йому кортіло покликати дітей, побути з ними, потримати в себе на колінах їхні гнучкі тільця, кортіло почути, як Джоллі вигукне: «Здрастуйте, дідусю!», побачити, як він до нього кинеться, відчути, як тулиться до його щоки м'якенька рученька Голлі. Але він їх не покликав. Він прийшов сюди задля урочистої справи, і не годиться бавитись, аж
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.