Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Тільки мені, що, на жаль, од тих самих батьків народилась,
Братом залишишся ти — в нас обох перешкода єдина!
Що ж означають, одначе, ті сни? Чи й у них приховалось
Правди вагоме зерно? Чи правдивими є й сновидіння?
Краще богам! Вони вільно собі своїх сестер любили:
Опію{443} вибрав Сатурн, хоча кровно був зв’язаний з нею;
Бог Океану — мав Тетіс, володар Олімпу — Юнону.
/500/ В небі — закони свої, та чи має хтось право рівняти
Звичаї люду й богів, покликатись на їхні подружжя?
Тож або з серця свого я зумію прогнати злочинний
Жар, а як ні — хай умру і нехай мене на похоронне
Ложе складуть, нехай брат хоча мертву мене поцілує.
Справа така вимагає, проте, обопільної згоди:
Що, припустімо, схвалю, те вважатиме брат за злочинне.
Втім, чи ж Еола нащадки{444} не входили в спальню до сестер?
Що це на мене найшло? І чому саме їх я згадала?
Горе! Куди я хилюсь? Дикі пристрасті, гетьте од мене!
/510/ Тільки як личить сестрі, тільки так я любитиму брата.
Все ж, якби першим судилось йому запалати до мене,
Може, душі його пал сприйняла б я не так безсердечно.
Значить, чого б не відмовила я, коли б він домагався,
В нього прохатиму? Зможеш озватися? Зможеш зізнатись?
Зможу, бо змусить любов. А якщо мене зробить німою
Сором, — прихований жар у рядках спалахне потаємних».
Думка ця, визрівши, перемогла нерішучість душевну.
Боком на ложі звелась і, на лівому лікті опершись,
Мовила: «Знатиме й він — у любові нечуваній звірюсь.
/520/ Горе! Куди мене шал порива? Що за пломінь у серці?»
Й ті, що на думці слова, тріпотливій руці довіряє;
Стилос — у праву бере, навосковану дощечку — в ліву.
Сумнів писать не дає: розпочне й проклинає писання.
То, написавши, зітре, то щось змінює; ганить і хвалить.
Дощечку кинувши, знову бере її; взявши, — відкине.
Не розуміє й сама, чого хоче; що мала зробити —
Вже не сподобалось їй. То рішучість в очах, то несмілість.
Ось написала «сестра», але тут же й затерла те слово,
Наново креслить такі ось рядки на блискучому воску:
/530/ «Та, що з тобою одним лиш могла б однайти своє щастя,
Любляча пише тобі. Тільки сором їй, сором назватись!
Певно, спитаєш, який в мене намір, — я спершу б хотіла.
Не називаючи ймення свого, домогтись, щоб розкрилась
Бібліда щойно тоді, коли в здійснення мрії повірить.
Різні є свідки безмовні того, що я ранена в серце:
Худість і блідість лиця, його вираз і завжди вологі
Вічі, й зітхання, що в мене зринали з грудей безпричинні,
Часті обійми й цілунки; вони ж — ти, напевно, помітив —
Надто палкими були, до цілунків сестри не подібні.
/540/ Я ж і сама, хоч боліла душа від глибокої рани,
Хоч допікав мені шал, намагалась — боги мені свідки! —
Скільки змоги було, розумнішою стати хоч трохи.
Досі надія ще в мене була — не піддатись навальній
Пристрасті, й стільки я, бідна, знесла, скільки дівчина жодна,
Певно, знести не змогла б. Та сьогодні зізнатися мушу:
Я — переможена й боязко ласки твоєї благаю;
Можеш один тільки ти врятувать мене й занапастити.
Як учинить — вибирай. Не чужа тебе просить рятунку —
Рідна людина, близька, що до тебе ще ближчою бути
/550/ Прагне, з тобою навік ще тіснішим зв'язком поєднатись.
Приписи — діло старих; що законне, що проти закону,
Хай визначають вони, заклопотані завжди правами.
Нашого віку закон — легковажна Венера. Сьогодні
Нас не цікавить, що можна, що ні, тому вірим, що все нам —
Можна, й великих богів беремо собі радо за приклад.
Що нам суворого батька грізьба? Що людські поговори?
Що нам усякі страхи? Та коли б і закравсь якийсь острах —
Ніжними йменнями „брат“ і „сестра“ приховаємо втіхи.
Можна з тобою віч-на-віч мені розмовлять, коли схочу,
/560/ Можемо, навіть при всіх, цілуватись, побути в обіймах.
Маємо, значить, усе. Не відкинь лиш кохання, що в ньому
Вбивчий вогонь мене змусив признатись. Нехай винуватцем
Смерті моєї тебе не назве на плиті моїй напис».
Віск до краєчка списала рука. Мерехтіла словами
Дощечка; ледве останній рядок притуливсь у куточку.
Й тут же падіння своє вона стверджує відтиском персня,
Слізьми зросивши його, бо вуста їй гарячка зсушила.
Потім із слуг одного, спалахнувши рум'янцем, позвала
Й так почала: «Віднеси це, слуго найвірніший, моєму…
/570/ І зупинилась, а зважившись, — братові», — ледве шепнула.
Дощечку, ще як на зло, даючи йому, з рук упустила.
«Не до добра це», — подумала. Лист одіслала, одначе.
Вибравши мить, посланець доручив юнакові признання.
Кілька рядків перебігши очима, нащадок Меандра{445}
Гнівом раптово пройнявсь, те писання відкинув од себе,
Вже й на слугу, що зіщуливсь, підняв, було, руку, та стримавсь.
«Геть, — прокричав, — поки цілий, пособнику блуду гидкого!
Геть же! Й затям собі добре: якби твоя смерть одночасно
Не заплямила й мене — ти б життям поплативсь неодмінно!»
/580/ Зляканий, втік посланець і доносить своїй господині
Кавна жорстокі слова. Їх почувши, ти, Біблідо, зблідла;
Заціпенівши, тремтить, мовби льодом охоплене, тіло.
Щойно до тями прийшла — божевілля вернулось до неї,
Стерплим іще язиком ось таке, безталанна, лепече:
«Так мені й треба! Навіщо було напоказ виставляти
Рану свою? А порив, що в душі, десь
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.