Читати книгу - "Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Орядин?
В мене зморщилися мимоволі грізно брови, і я зітхнула. Він – то пісня мого люду, і я все буду оживлятися при її звуках, буду або радуватися, або тонути в сльозах, а Марко… ні, над ним спинятися думками не слід. Ах, яке ж щастя, що між нами лежить море!..
Я не помилялася; Оксана писала до нього, вона зрадилася раз сама з тим передо мною, але це не поможе йому нічого. Нехай пише йому, що я люблю Орядина, серце його нехай кривавиться, як моє, щось таке бодай пригадує людині, що вона живе…
– Так, так, Наталко! – говорила Оксана далі, коли я не відзивалася до неї, потонувши в думках, – я хотіла би, щоб ви любили кого іншого, а Орядина викинули з серця. З ним не були би ви щасливі. A propos, – додала нараз живіше, – пані Марко знала про ваші колишні відносини до нього?..
– Знала, Оксано, або що?
Вона усміхнулася.
– Чи вам не приходило ніколи на думку, як вона ті відносини розуміла?
– Розуміла їх так, як я, – відповіла я, зчудована тим питанням, – а те, що ми розійшлися вороже і що перед кожним з нас лежить інший шлях, кінці котрих не зійдуться, мабуть, ніколи!
Вона розсміялася тихо.
– Ви помиляєтеся, любко, – відказала хитро. – Вона була майже переконана, що з вас і Орядина вийде пара, і вона не мовчала об тім, Наталко!
– Кому говорила о тім? – спитала я з нетаєним страхом, і в мені наче дух заперло… Ах, я вже відгадувала все…
– Свому синові говорила о тім…
– А він повірив?
– Спершу не вірив, але тепер вірить.
– І що ж, Оксано? – спитала я, силуючись надармо усміхнутися.
– Що ж! Чи вам залежить на тім, щоб Марко знав правду?
Я не відповідала. Здвигнувши гордо плечима, я мовчала з спущеними вділ очима і упрямо стуленими устами.
– Це не добре, що ви такі горді; він також такий, і він не накинеться вам ніколи!
– Чи маю я тому коритися?
Її лице прибрало нараз вигляд холодний, і вона сказала спокійним, рішучим голосом:
– Отже, ви любите Орядина?
Я все ще мовчала. Я немов завзялася не відповідати на її питання, не виявляти їй своєї душі і оставити її будь-що-будь в несвідомості. Чувство упрямості, котре заволоділо в сій хвилині мною, було таке сильне, що я чула, що переможе в мені і голос серця. Чи це добре було, я не думала, мені було це навіть байдуже.
– Любите все ще в нім те, що мав давно, а чого вже тепер не має. Ах! – сказала нараз з нетаєним жалем. – Ви належите також до тих, що живуть більше чувством, як умом, і котрих треба провадити, мов малих дітей. Тепер здалося б вам десь виїхати, розірватися, відсвіжити ум, пізнати інших людей, а ви загребані, спрятані, мов в улію, бачите лише його!
– Чому ви мені оце говорите, Оксано? – спитала я в неї не без докору.
– Бо мені вас жаль, і я вас люблю, як свою рідну сестру. Я не повинна се говорити, але скажу. Ви ніколи не могли жити цілковито. Ви виростали, як та квітка, прикрита склянкою, що не розвивається безпосередньо під впливом сонця, – і се мститься на вас. Справді, ваша сила вичерпається або перетвориться в щось хоробливе. Ні, вона перетворилася уже. Любов ваша до Орядина – це вже якийсь нездоровий об'яв, і я боюся, що вона поконає колись, і ваше горде серце і ви піддастеся їй!
Я стояла перед вікном, горда, холодна і з побліднілим лицем.
– Не бійтеся, Оксано, – відповіла я, а серце моє сміялося: «З любові до Орядина, з любові до нього… Ха-ха-ха! І вона вірила в те справді?»
– Я не боялась би, коли би не знала вашої чудної, неспокійної, незадоволеної натури! – закинула.
– Ви забуваєте, що мені остається, окрім любові, ще одно, а то література, – сказала я.
– Ну так, я се знаю. Однак… – і усміхнувшись сумно, вона урвала. Мабуть, не хотіла заявити своїх думок, котрі були часом і моїми думками. А то, що моє одностайне, безсонячне життя відіб'ється колись на моїх письмах, ба що се й не може бути інакше і не принесе мені також щастя. Що сили улягнуть справді впливам обставин, і вийде зі всього щось недозріле, може, й хоробливе.
Трохи згодом розсталися ми, і я лишилася знов сама. З болісно зморщеним чолом і затятими устами дивилась я довго ще за нею, але думки мої пробували деінде. Спершу далеко у того, котрий «не накинеться і мені», а відтак у Орядина. Це було смішно, коли вона думала, що я люблю його, але говорила правду, що я любила його «фантазією». Наприклад, тепер! Я вдумалася в його істоту, в його минувшість, в свою минувшість і чула, що він не був мені справді цілком байдужим. Він зворушив мене болісно, і мої мислі літали кругом нього. Пощо приходив він? Що сталося йому, що звернувся знов до мене так, як би між нами не було ніякого непорозуміння? Може, він іронізує собі з мене? Це було правдоподібно, бо його поведения з тою легкодушною жінкою, через котру забув, що прийшов до мене, після всього, що між нами сталося, свідчило ясно за тим.
Мене обгорнуло огірчення. Я обставала за ним перед Оксаною, вступалася за ним перед Марком, зносила підозріння, що він мій «бог», а він має собі кпити з мене? Чи це можливо? Взагалі, що я собі думаю? Чи з того, що він син мого народу, виходить, що я мушу думати про нього і терпіти за нього? Радше звернутися до тамтого,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська», після закриття браузера.