Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Зглянутись молять богів, утішають мене в моїх муках.
Серед служниць Галантіда була там із простонароддя,
Жовтоволоса, що завжди спішила своїй господині
Послугу добру зробить. От і видалось їй, що Юнона
Щось замишляє лихе. Час од часу виходячи з дому,
/310/ Бачила, як на жертовнику гнівна богиня сиділа,
Як вона пальці сплела й охопила руками коліна.
„Хто б не була ти, — їй каже, — вітай цього дому хазяйку:
Врешті свого домоглась молитвами й родила Алкмена!“
Миттю схопилась богиня пологів, розвівши руками
З дива, й таки народила я, тільки-но вузол розплівся.
Ввівши в обман божество, почала Галантіда сміятись.
Поки сміялась, її за волосся схопила богиня
В гніві; з землі не дала їй піднятись, пригнувши додолу
Тулуб; у ноги звірячі насамперед руки змінила.
/320/ Жвавість колишня у ній збереглася, не втратила й спина
Барви своєї, на вид невпізнанною стала{434}, одначе.
А через те, що брехнею взялась помогти породіллі, —
Родить устами й у наші доми, як раніше, вчащає».
Мовила так, і на згадку про давню служницю зітхання
Вирвалось їй із грудей. На той смуток озвалась невістка:
«Журишся, матінко, тим, що чужа тобі зовсім людина
Вигляд утратила свій. А якщо розповім я про дивну
Долю своєї сестри? Від ридання і туги, щоправда,
Важко мені говорить. Одиначкою в мами зростала —
/330/ Я народилась од другої — вродою перша Дріопа
З-між ехалійських{435} дівчат. Ось її, що позбулась дівоцтва,
Звідавши силу того, кому Делос покірний{436} і Дельфи,
Взяв Андремон за жону — й тим набув собі слави щасливця.
Озеро є, берегами своїми похилими схоже
На побережжя морське; по краях його — мирт зеленіє.
Стала над озером тим — бо ж не відала долі — Дріопа,
Німфам, на горе своє, принесла ще й вінки запахущі;
Мала й дитя на руках, дорогу свою ношу: хлопчині
Й року тоді не було — молоко собі ссав іще тепле.
/340/ Тут же, таки при воді, мов тірійською барвою гордий,
Лотос пишавсь водяний, розквітав, сподіваючись ягід.
Цвіт обривать з нього стала Дріопа й давати хлопчині,
Щоб забавлявсь. Я й сама (бо була там) до лотоса руку
Вже простягла, та побачила раптом: із квітів раз по раз
Капає кров, а гілками мов дрож пробігає із жаху.
Тут, запізнілі на жаль, нам селяни про німфу Лотіду
Розповіли, як тікала вона від зухвальця Пріапа{437},
В дерево це обернувшись, що ймення її зберігає.
Звідки ж могла про це знати сестра? Налякавшись, хотіла
/350/ Німфам покласти вінки й відійти відтіля, але годі:
В землю ногами вросла. Хоче вирвати їх, та не може.
Тільки хитається злегка на них, а вже тілом поволі
Знизу повзе шорсткувата кора, вже й до лона сягає.
З розпачу, вгледівши це, хоче рвати волосся, та в жмені —
Листя зеленого жмут: уже й голову листя покрило.
Втім малолітній Амфіс — те імення від діда Евріта
Він перейняв — під устами вже чує, що в матері груди
Тверднуть, що з них молока ані крапельки виссать не може.
Я була свідком нещастя того, допомоги ж подати,
/360/ Сестро, тобі не могла! Та, наскільки було в мене сили,
Стовбур обнявши й гілки, намагалась їх ріст зупинити.
Й, вір мені: прагнула я під тією ж сховатись корою.
Ось Андремон, чоловік, ось її заклопотаний батько
Хочуть Дріопу знайти. Та хоча вони кличуть Дріопу,
Лотос показую їм. Деревину цілують ще теплу,
Потім у землю й самі, до коріння припавши, вростають.
Тільки обличчя одне, моя сестро-голубонько, в тебе
Деревом ще не взялось! По корі, по листках, що недавно
Тілом були, — наче сльози пливуть. Поки слово ще може
/370/ Злинути з уст, вона повнить повітря такими жалями:
„Вірте — якщо до істот нещасливих ще є якась віра —
Кару несу без вини, присягаюсь богами святими!
Чесно жила я; коли щось приховую — хай нині всохну,
Втративши зелень свою, хай, порубана, з димом розвіюсь.
Час, проте, з рук материнських — гілок — це дитятко забрати!
Хай годувальниця візьме його. Ви ж подбайте, щоб часто
Ссав він отут молоко й забавлявся під тінню моєю.
А розмовляти почне — нагадайте, щоб мамі вклонився
Й сумно сказав: „Моя мати живе під цією корою“.
/380/ Хай він, однак, уникає озер і з дерев не зриває
Цвіту, хай тілом богів кожен кущик йому видається.
Мужу мій любий, прощай! Моя сестро, мій батьку, прощайте!
Тільки, молю, бережіть, якщо й вам я колись була люба,
Зелень мою від серпа, від голодної завжди худоби.
А через те, що до вас нахилятись мені вже не дано,
Ви підійдіть і до вуст моїх, поки торкнутись їх можна,
Ваші уста протягніть, піднесіть ще й маленького сина!
Більше, на жаль, не скажу: ось і шию мою білосніжну
Вже затягає кора, у верхів’ї зеленім гублюся.
/390/ Можете й віч не змикати мені, бо й без вашої ласки
Світло в зіницях моїх під корою навіки погасне“.
Змовкли на тому вуста й одночасно корою взялися;
Віти ж іще якийсь час берегли теплоту її тіла».
Поки Іола це диво розказує, поки Алкмена
Пальцем з обличчя сльозу витирає у доньки Евріта,
Хоч просльозилась сама, їхню тугу розвіяло раптом
Диво нове: на високім порозі, ще майже хлопчина,
З ледве помітним пушком,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.