Читати книгу - "Пташиний спів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Стівен нерішуче подався вперед, його шкіра натяглася в очікуванні металу, який розірве м’язи. Щоб захистити очі, він повернувся та пішов боком, згорбився, як стара жінка, у коконі шуму, здатного розірвати вуха.
Бірн повільно йшов поруч, пам’ятаючи про накази. Стівен глянув праворуч: довга лінія, одягнена в захисний колір, просувалася уперед напруженими кроками, мовби якісь примітивні ляльки. Вони падали на землю, безшумно махнувши руками, — і їх заміняли інші, потім інші. Вони продовжували іти, ніби назустріч шторму. Він спробував упіймати погляд Бірна, але не вдалось. Крізь звук кулеметів та рик вогняної завіси іноді проривалися постріли снайперських гвинтівок.
Стівен побачив, як упав Хант. Стад нахилився до нього, щоб допомогти, і з його голови збили каску, голова вибухнула під чергою кулемета.
Ноги обережно несли його уперед поритою землею. Пройшовши двадцять чи тридцять ярдів, він почував себе так, ніби пливе над власним тілом, ніби його тіло живе та чинить самостійно, а він ним більше не володіє. Це було схоже на відокремлення, як уві сні, від власної плоті, яка просувалася крізь повітря, сповнене металом. Цей транс викликав схожість полегшення — навіть веселощі.
На десять ярдів попереду праворуч йшов полковник Барклай з шаблею у руках.
Стівен упав. Якась сила повалила його на землю. Він лежав у заглибленні поруч з солдатом, який тремтів і стікав кров’ю. Лінія вогневої завіси була дуже далеко. І німці тепер виставляли свою. Шрапнель розривала конуси снарядів у кожному вільному від кулеметного вогню місці в повітрі.
На увесь той метал тут просто не вистачить місця, думав Стівен. Шматки мають вдарятися один об одного у повітрі, посипаючи іскрами. Солдат поруч із ним беззвучно кричав. Стівен перев’язав його ногу, а потім оглянув себе. У нього поранень не було. Він поповз до краю заглиблення. Попереду були інші солдати. Він підвівся і знову пішов. Можливо, з ними буде безпечніше.
Він нічого не відчував, ступаючи дірявою землею, де кожні кілька ярдів лежали горбики кольору хакі. На спині мішок набирав ваги. Він подивився назад і побачив другу лінію солдатів, яка входила до нейтральної зони під захистом вогневої завіси. Їх відкидало назад, як морські хвилі. Тіл ставало все більше — вони вже заважали просуватися. Біля нього йшов чоловік, у якого не вистачало частини обличчя, але він все одно йшов у якомусь трансовому стані, вчепившись за гвинтівку.. Його ніс висів на шматочку шкіри, а на місці щоки можна було побачити зуби.
Такого шуму, як зараз, Стівен ще ніколи не чув. Гул доторкався до шкіри, від нього тремтіли кістки. Пам’ятаючи про наказ не зупинятися через тих, хто відстав, він продовжував повільно просуватися вперед. Коли дим попереду розсіявся, Стівен побачив німецький колючий дріт.
Він був цілий. Солдати бігали вздовж нього, шукаючи прохід. Вони застрягали у дроті — і їх одразу поливала злива куль. Їх тіла смикалися, підскакували і скручувалися під вогнем. Але вони намагалися. Двоє солдатів марно кусали дріт ножицями поміж тіл — їх обірвали різкі зневажливі постріли снайпера. Більше вони не ворушилися.
За тридцять ярдів був прохід через дріт. Стівен побіг туди, розуміючи, що стане ціллю для кулеметників з кількох позицій. Діставшись, він вдихнув та скрутився, чекаючи неминучої смерті.
Але його тіло пройшло крізь чисте повітря, і він, сміючись, біг і біг, поки не скотився у траншею та не відчув, як на нього впав його мішок. Там нікого не було.
Господи, я живий. Живий. Війна відпустила мене. Це лише поле під французькими небесами. За цим шумом є дерева, там, у долині, тече річка, а в ній багато риби. Стівен відчув жагу в горлі і підняв свою фляжку з водою. Тепла збаламучена рідина полилася йому у горло, і він заплющив очі від насолоди.
Траншею була безлюдною. Він пішов по дошках. Хороша робота: високий бруствер, охайна, наче сассекська вагонка, обшивка стін, чисті входи у глибокі бліндажі. Він глянув в бік британської оборони: кожен фут передової був жалюгідно голий для німців, котрі займали позиції на узвишші. Крізь дим німецької вогняної завіси він побачив ламану лінію солдатів, які безладно просувалися уперед, ніби їх гнала якась повільна механічна сила прямо під смертоносний обстріл ворога.
Через приблизно двадцять ярдів траншея робила зигзаг, і Стівен не бачив, що було за ним. Він підповз та жбурнув через траверс гранату, а сам пригнувся. Жодних пострілів у відповідь. Він підвівся, і бруствер траншеї одразу ж плюнув йому в очі землею від кулі з іншого боку. Стівен вважав, що більшість тих, з ким він пішов у наступ, уже мертві. Друга лінія ще не досягла окопів — і, можливо, ніколи і не досягне. Він розсудив, що треба спробувати трохи відступити і приєднатися до другої атаки, але він отримав наказ пробиватися у Бомон-Амель і далі аж до Бокура, до річки. Девіз солдата, як Прайс їм казав: якщо є сумніви — іди вперед.
Він пішов траншеєю та знайшов драбину. Землю попереду бив кулемет, але він продовжував повзти до відкритої ділянки, а потім підвівся, зігнувся і побігло воронки.
Шестеро фузилерів з Ланкаширу обстрілювали резервну німецьку траншею. Стівен зліз у вирву і ледь не наштрикнувся на багнет.
Солдат, який стріляв, подивився на нього та щось промовив, але Стівен нічого не почув. Судячи за губами, це було щось схоже на «грьобана смерть». Він смикнув полковий значок Стівена, а потім уявно перерізав пальцем шию та вказав через плече в бік побоїща на нейтральній території. У вирві був кулемет Льюїса — Стівен зрозумів, що вони намагалися дістатися з ним до найближчих дерев, з-за яких можна було б обстрілювати німецькі окопи.
Стівен похитав головою, примостив свою гвинтівку на земляному валу воронки і почав стріляти. Годину чи дві вони провели під вогнем з резервної траншеї,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пташиний спів», після закриття браузера.