Читати книгу - "Гаррі Поттер і орден Фенікса"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Чи у вас уже інспектували якийсь урок? — поцікавився Фред.
— Ні. — відразу відповіла Герміона. — А у вас?
— Та щойно, перед обідом, — сказав Джордж. — Урок замовлянь.
— І як було? — запитали разом Гаррі й Герміона. Фред знизав плечима.
— Не дуже й погано. Амбридж просто сиділа в куточку і щось записувала. Ви ж знаєте Флитвіка, він її сприйняв за гостю й абсолютно на неї не зважав. Вона майже нічого не говорила. Запитала в Алісії, як зазвичай проходять уроки, Алісія відповіла, що дуже добре, ото й усе.
— Хоч би не займали Флитвіка, — сказав Джордж, — бо він ніколи не завалює учнів на іспитах.
— А у вас після обіду хто буде? — спитав у Гаррі Фред.
— Трелоні...
— Їй би я поставив "Т".
— ...і сама Амбридж.
— То будь чемним хлопчиком і не сварися з нею, — порадив Джордж. — Анжеліна здуріє, якщо ти знову пропустиш тренування.
Та Гаррі не довелося чекати захисту від темних мистецтв, щоб зустріти професорку Амбридж. Він саме витягав щоденник снів, сидячи ззаду в тьмяному класі віщування, коли Рон штурхнув його ліктем під ребро. Гаррі озирнувся й побачив професорку Амбридж, що лізла крізь люк у підлозі. Учні, що жваво розмовляли, негайно стихли. Ця раптова тиша змусила озирнутися професорку Трелоні, що саме пропливала класом, роздаючи примірники "Оракула снів".
— Доброго ранку, професорко Трелоні, — широко всміхнулася професорка Амбридж. — Сподіваюся, ви отримали мою записку? З датою і годиною вашого інспектування?
Професорка Трелоні ледь помітно кивнула, з дуже невдоволеним виглядом відвернулася від професорки Амбридж і продовжила роздавати підручники. Професорка Амбридж з тією ж усмішкою схопила спинку найближчого стільця і підтягла його вперед — зразу за кріслом професорки Трелоні. Тоді сіла, витягла з квітчастої сумки записник і стад чекати, коли почнеться урок.
Професорка Трелоні ледь-ледь тремтячими пальцями щільніше закуталася в шаль і глянула на учнів крізь величезні скельця окулярів.
— Сьогодні ми продовжимо вивчення пророчих снів, — зробила вона відважну спробу заговорити у своїй звичній містичній манері, хоч цього разу її голос трохи тремтів. — Прошу розділитися на пари й витлумачити сни одне одного за допомогою "Оракула".
Вона намірилася піти до свого місця, але побачила там професорку Амбридж і негайно звернула ліворуч до Парваті, що вже захоплено обговорювала з Лавандою свій останній сон.
Гаррі відкрив "Оракул снів", крадькома спостерігаючи за Амбридж. Вона вже щось записувала в нотатник. За кілька хвилин підвелася й почала ходити за Трелоні, прислухаючись до її розмов з учнями і час від часу щось у них питаючи. Гаррі мерщій схилився над книгою.
— Швидко згадай якийсь сон, — сказав він Ронові, — на той випадок, якщо стара ропуха припреться до нас.
— Я це робив того разу, — запротестував Рон, — тепер твоя черга, ти згадуй.
— Ой, я не знаю... — розпачливо зітхнув Гаррі, що останніми днями не бачив ніяких снів. — Скажімо, мені наснилося, що я... втопив у казанці Снейпа. Так, може бути...
Рон захихотів і розкрив "Оракул снів".
— Треба додати до твого віку дату сну, а тоді кількість букв у слові... слові "втопити", "казанець" чи "Снейп"?
— Не має значення, вибирай яке хочеш, — сказав Гаррі, зиркаючи через плече. Професорка Амбридж стояла за спиною професорки Трелоні і записувала щось у нотатник, а Трелоні розпитувала Невіла про його щоденник снів.
— А коли тобі таке наснилося? — спитав Рон, заклопотаний розрахунками.
— Незнаю. Вчора, коли завгодно, — відмахнувся Гаррі, прислухаючись, що каже Амбридж професорці Трелоні. Їх зараз відділяв від Гаррі й Рона лише один стіл. Професорка Амбридж знову щось занотувала, а професорка Трелоні мала ображений вигляд.
— Ви давно, — сказала Амбридж, дивлячись на Трелоні, — займаєте цю посаду?
Професорка Трелоні сердито глянула на неї, склала на грудях руки і згорбилася, ніби намагалася захиститись від цієї принизливої перевірки. Після короткої паузи, мабуть, вирішила, що це запитання не таке образливе, щоб ним знехтувати, й відповіла обуреним тоном:
— Майже шістнадцять років.
— Досить довго, — сказала професорка Амбридж, записуючи це в нотатник. — То вас призначив професор Дамблдор?
— Саме так, — підтвердила професорка Трелоні. Професорка Амбридж і це записала.
— Ви пра-пра-правнучка уславленої провісниці Кассандри Трелоні?
— Так, — гордо підняла голову професорка Трелоні. Черговий запис у нотатнику.
— Але мені здається... виправте, якщо я помиляюся... що ви перша представниця вашої родини після Кассандри, яка володіє даром яснобачення?
— Це часто передається через... е-е... три покоління, — розгубилася професорка Трелоні.
Ропушача усмішка професорки Трелоні стала ще ширша.
— Авжеж, — солодко сказала вона, роблячи наступний запис. — А чи не могли б ви тоді передбачити щось для мене? — з допитливою усмішкою поцікавилася вона.
Професорка Трелоні застигла, не вірячи власним вухам.
— Не розумію вас, — пробелькотіла вона, судомно хапаючись за шаль, що огортала її кістляву шию.
— Я хочу, щоб ви зробили мені якесь передбачення, — дуже чітко повторила професорка Амбридж.
Гаррі й Рон були вже не єдині, хто крадькома прислухався й визирав з-за підручників. Тепер майже всі зацікавлено вдивлялися в професорку Трелоні, що рвучко випросталася, подзвонюючи намистом і браслетами.
— Внутрішнє Око не провіщає за командою! — обурено вигукнула вона.
— Розумію, — м'яко сказала професорка Амбридж і знову щось записала.
— Я... але... але... стривайте! — професорка Трелоні спробувала заговорити своїм звичним неземним голосом, однак містичного ефекту не досягла, бо голос тремтів зі злості. — Мені... мені здається, я щось таки бачу... воно стосується вас... так, я щось відчуваю... щось темне... якусь серйозну загрозу...
Професорка Трелоні націлила тремтячого пальця на професорку Амбридж, котра й далі незворушно всміхалася, піднявши брови.
— Боюся... боюся, що вам загрожує велика небезпека! — драматично закінчила професорка Трелоні.
Запала мовчанка. Професорка Амбридж пильно дивилася на професорку Трелоні.
— Гаразд, — м'яко сказала вона, зробивши черговий запис. — Якщо це все, на що ви здатні...
Вона відвернулась, а професорка Трелоні застигла на місці, важко дихаючи. Гаррі піймав Ронів погляд і зрозумів, що Рон думає точнісінько те саме, що й він. Вони обидва вважали професорку Трелоні старою шахрайкою, але, з іншого боку, так ненавиділи Амбридж, що навіть відчули тепер до Трелоні певну симпатію — аж поки за кілька секунд вона на них не накинулась.
— Ну? — незвично жваво почала вона й клацнула в Гаррі під носом своїми довжелезними пальцями. — Прошу показати мені початок твого
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Гаррі Поттер і орден Фенікса», після закриття браузера.