Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
І без вагання пливе навпростець; не шукає, де менше
Річка бурлить: він не з тих, що пливе собі за течією.
Ось і на березі став, уже й лук із землі піднімає;
Втім, наче голос дружини почув. Озирнувсь, а вже з нею
/120/ Щезнути хоче кентавр. «Ти куди? Не надійся на прудкість
Ніг своїх! — грізно гукає Алкід. — Я до тебе звертаюсь,
Нессе двообразний! Стій! На моє посягати не важся!
Нехтуєш мною — то батька свого пригадай, Іксіона,
Й колесо — муку його — і не рвися до втіх незаконних.
І не втечеш, хоч на кінську свою розраховуєш силу:
Раною наздожену, не ногами!» Підтверджує ділом
Слово останнє: напнув тятиву й втікачеві стрілою
Спину прошив — і стримить із грудей гачкувате залізо.
Тільки той вирвав стрілу — з обох отворів тут же струмками
/130/ Вдарила кров, що з їдкою лернейською змішана жовчю.
Несс, підхопивши цю кров, — «Не помру я, одначе, без помсти», —
Мовив до себе й накидку, просяклу гарячою кров'ю,
Тій, котру викрав, дає: «Ти любов, — каже, — нею привернеш».
Часу чимало спливло, і Геракла великого слава
Світ обійшла й пригасила в Юнони до пасинка злобу.
Жертву Кенейцю{417}-Юпітеру скласти збиравсь переможець,
Взявши Ехалію{418}. Слуху ж твого, Деяніро, торкнулась
Чутка; до правди вона, говірка, додавати неправду
Любить — спочатку мала, вона зросту в брехні набуває.
/140/ Ось Деяніра, кохаючи, вірить у те, що Іоли
Прагне Амфітріонід{419}. Налякавшися зради нової,
Волю сльозам, нещаслива, дала, мовби справді хотіла
Виплакать горе своє. А тоді, схаменувшись: «Навіщо
Так побиваюсь? Хіба що суперниці, — каже, — на втіху.
Скоро вона буде тут. Якесь рішення треба прийняти,
Поки не пізно, щоб ложа мого не торкнулась повія.
Плакать мені чи мовчать? Бути тут, чи в свій край повернутись?
Кинути дім свій? Чи, вдавшись до крайності, опір чинити?
Що, коли я, Мелеагре (тобі ж бо доводжусь сестрою!),
/150/ Зважусь на вчинок лихий і, суперницю звівши зі світу,
Людям засвідчу, як може помститись покривджена жінка».
Всяке їй в голову йде; на однім зупинилась, одначе:
Мужу своєму накидку послати, що змочена кров'ю
Несса, — як засіб, що може роздмухать кохання пригасле.
Ліхасу{420} згорток, незнаний для нього, вручає і просить,
Бідна, собі ж на велику печаль, щоб цей дар якнайшвидше
Він її мужу відніс. А герой, розгорнувши накидку,
Плечі отрутою гідри Лернейської радо вкриває.
Ладан димить на жертовнику. Перші слова молитовні
/160/ Мовить великий Геракл і вино ллє на мармур із чаші.
Й тут, од жертовного полум'я заворушившись, отрута
В різні боки розпливлась, обліпила Гераклове тіло.
Зціпивши зуби, він, поки ще міг, намагавсь не стогнати.
Врешті, нестерпним став біль. Мармуровий вівтар одштовхнувши,
Скрикнув Алкід — і луна розляглась по залісеній Еті.
Поспіхом хоче зірвати з плечей смертоносну накидку —
З нею, однак, він і шкіру зриває, і — страшно сказати! —
То прилипає тканина до тіла — зірвать неможливо,
То, відділившись, оголює виразки, де-не-де — й кості.
/170/ Вже й сама кров, — як розпечене лезо, бува, в прохолодну
Воду занурити, — і закипає, й шипить на отруті.
Міри стражданням нема. Вже вогонь пожирає осердя,
Піт усім тілом струмить, перемішаний з темною кров’ю.
Жили тріщать у вогні, й коли жар непомітний для ока
В мозок пробивсь кістковий, — тоді, знявши до неба долоні, —
«Болем моїм, — закричав, — упивайся, Сатурнова донько!
Мстива, впивайсь! І, з висот на страшну поглядаючи муку,
Серце жорстоке втішай! Та коли б нині зглянувсь на мене
Ворог тяжкий, тобто ти, — то зболілу в стражданнях, немилу
/180/ Душу, народжену лиш для трудів, забери з мого тіла!
Дар мені зробиш. А дар такий мачусі й личить робити.
Я Бусіріда{421} зборов, що невинною кров'ю мандрівців
Храми богів оскверняв. Я в Антея суворого вирвав
Міць материнську землі. Чи тритілий пастух іберійський{422}
Страху на мене нагнав, чи злякав мене пес триголовий{423}?
Роги могутні бика чи ж не цими руками пригнув{424} я?
Сила цих рук і в Еліді відома, й на водах Стімфальських{425},
І в Партенійських гаях{426}. Завдяки вашій доблесті, руки,
Золотом із Термодонта я викрав оздоблений пояс{427}.
/190/ Яблука вами зірвав{428}, що дракон їх беріг невсипущий.
Моці моїй не оперлись кентаври; піддавсь їй нищитель
Краю Аркадського — дикий кабан. І даремно зросталась
Гідра порубана; марно, поранена, множила сили.
Мало того: лиш побачив я коней фракійських{429}, що ситі
Кров’ю були, біля ясел, набитих тілами людськими, —
Їх розметавши, я вклав одночасно й господаря коней.
Здавлена цими руками Немейська громада{430} простерлась.
Небо на шиї тримав{431}. Натомилась давати накази
Гнівна дружина Юпітера — я ж був невтомний у ділі.
/200/ Й раптом — нова навалилась біда: проти неї безсилі
Мужність і довбня моя; вже в легені проник, відчуваю,
Пломінь їдкий, пожирає, захланний, усе моє тіло.
Щасний, проте, Еврістей! То чи може хтось вірити нині
В те, що існують боги?» — простогнав, і верхів’ями Ети,
Зранений, рушив. Так іноді бик із застряглим у боці
Списом бреде, хто ж метнув, — порятунку шукає у втечі.
То він постогнував глухо, то раптом спалахував люттю.
То намагався, та все надарма, з себе одяг зірвати.
То по дорозі дерева ламав, то
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.