Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Описує цю жахливу сцену і Томас Сговіо. Він пише, що на Колимі в’язнів потрібно було бити, щоб загнати до лазні:
«Чекання надворі на морозі, поки хтось вийде — тоді холодний передбанник — обов’язкова дезінфекція і процес обкурювання купи, на яку ми скидали свій одяг — вашого вам ніколи не повертають — в’язні б’ються і лаються, "ти, сучий сину, це моя фуфайка" — вибір з купи вологої загальної нижньої білизни з гнидами у швах — гоління всього тіла табірним перукарем… потім, коли нарешті наступає ваша черга йти митися, ви хапаєте дерев’яні ночви, отримуєте кухоль гарячої води, кухоль холодної і маленький шматочок чорного смердючого мила…»[749]
Потім, коли все закінчується, пише Шаламов, повторюється той самий принизливий процес видачі білизни: «Задовго до роздачі ті, хто вимився, юрбою збираються до цього віконечка [з якого видається білизна]. Судять і рядять про те, яка білизна видавалася минулого разу, яку білизну видавали п’ять років тому у Бамлагу…»[750]
Право митися з порівняними зручностями неминуче перепліталося із системою привілеїв. Наприклад, у Темлагу в’язні, які виконували певні роботи, мали право митися частіше[751]. Сама робота в лазні, яка передбачала доступ до чистої води і право допускати чи не допускати до неї інших, була однією з найпрестижніших у таборі. У кінцевому підсумку, незважаючи на всі найсуворіші і найпогрозливіші накази з Москви, умови життя в’язнів, чистота, гігієна і здоров’я повністю залежали від місцевих примх і обставин.
Ось чому ще один аспект звичайного життя, поставлений з ніг на голову, перетворювався з простого задоволення на те, що Шаламов називає «негативною подією для в’язнів, яка обтяжує їхній побут… ще одним зі свідчень того зміщення масштабів, яке видається найголовнішою, найосновнішою рисою, якою табір наділяє людину»[752].
ЇДАЛЬНЯ
Численна табірна література містить описи багатьох таборів і віддзеркалює досвід широкого кола людей. Проте один аспект табірного життя залишається схожим для різних таборів, різних років і різних спогадів: опис баланди, юшки, яку в’язні отримували один чи іноді два рази на день.
Загалом колишні в’язні погоджуються у тому, що смак півлітра тюремної юшки, яку видавали один чи два рази на день, огидний; юшка ця була водяниста, а її вміст — підозрілим. Галина Левінсон пише, що вона складалася «із зіпсованої капусти і картоплі, часом зі шматком свинячого сала, а часом з риб’ячими головами»[753]. Барбара Армонас згадує юшку з «риби або легенів тварин і кількох картоплин»[754]. Леонід Сітко пише, що у цій юшці «ніколи не було взагалі ніякого м’яса»[755].
Ще один в’язень згадує юшку із собачим м’ясом, якої не міг їсти його товариш-француз: «Людина з країн Заходу не завжди може подолати психологічний бар’єр, навіть коли голодує», — доходить він висновку[756]. Навіть начальник Дмитлагу Лазарь Коган одного разу поскаржився, що «деякі кухарі поводяться так, начебто вони готують не радянську їжу, а мішанку свиням. Через таке ставлення їжу, яку вони готують, їсти не можна, часто вона не має смаку і не поживна»[757].
Втім, велику роль відігравав голод: за нормальних обставин юшку їсти було неможливо, однак у таборах, де більшість людей завжди були голодні, в’язні їли її із задоволенням. Не було випадковим і те, що вони голодували: в’язнів тримали голодними, тому що регулювання їжі в’язнів, після регулювання їхнього часу і життєвого простору, було найпотужнішим засобом, за допомогою якого адміністрація табору їх контролювала.
З цієї причини розподіл їжі між в’язнями у таборах став цілою складною наукою. Точні норми для конкретних категорій в’язнів встановлювалися у Москві і часто змінювалися. Адміністрація ГУЛАГу постійно уточнювала цифри, вираховуючи і знову перераховуючи мінімальну кількість їжі, необхідну для того, щоб в’язень продовжував працювати. Дуже часто начальникам таборів розсилалися нові накази щодо обсягів пайків. Зрештою такі накази розросталися у довгі складні документи, написані тяжким бюрократичним жаргоном.
Один з таких типових наказів було видано 30 жовтня 1944 року. Наказ обумовлював єдину «гарантовану», чи базову, норму для всіх в’язнів — 550 грамів хліба на день, 8 грамів цукру та набір інших продуктів, теоретично призначених для використання в обідній баланді та каші, яку в’язні отримували на вечерю; обід: 75 грамів гречаного борошна або локшини, 15 грамів м’яса або м’ясопродуктів, 55 грамів риби або рибопродуктів, 10 грамів жиру, 500 грамів картоплі або овочів, 15 грамів солі і 2 грами «сурогатного чаю».
До цього списку продуктів додавалися примітки. Начальникам таборів давалися вказівки знижувати хлібний пайок тим в’язням, які виконували лише 75% норми, на 50 грамів, а тим, хто виконував тільки 50%, — на 100 грамів. З іншого боку, ті, хто повністю виконував норму, отримували, серед іншого, додаткові 50 грамів гречаного борошна, 25 грамів м’яса та 25 грамів риби[758].
Для порівняння: табірні охоронці 1942 року, який в СРСР був дуже голодний, мали отримувати 700 грамів хліба, майже кілограм свіжих овочів і 75 грамів м’яса, з особливими добавками для тих, хто перебував високо над рівнем моря[759].
В’язнів, які працювали під час війни на шарашках, годували навіть ще краще: теоретично вони отримували 800 грамів хліба і 50 грамів м’яса — проти 15, які отримували звичайні в’язні. До того ж їм видавалося на день по 15 цигарок і сірники[760]. Вагітні жінки, малолітні в’язні, військовополонені, вільнонаймані робітники і діти, які проживали у таборах, отримували трохи кращі пайки[761].
Деякі табори експериментували навіть зі ще точнішою «настройкою». У липні 1933 року у Дмитлагу було видано наказ, яким встановлювалися різні пайки для в’язнів, що виконували до 79% норми; від 80 до 89%; від 100 до 109%; від 110 до 124%; та від 125% і більше[762].
Як і можна собі уявити, розподіл цих точних обсягів їжі потрібним людям у потрібних кількостях — кількостях, які часом змінювалися кожного дня, — вимагав великого бюрократичного апарату; для багатьох таборів цю проблему вирішувати було складно. Слід було постійно звірятися з цілими папками документів, що регламентували, які в’язні, за яких обставин, чого саме і скільки мають отримати. Навіть найменший лагпункт вів докладні записи у багатьох копіях, до яких щоденно заносилися виконання норми кожним в’язнем і отриманий обсяг їжі в результаті такого виконання. Наприклад, у маленькому лагпункті Кедровий Шор — сільськогосподарському підрозділі Інтлагу — 1943 року існувало щонайменше 13 різних харчових норм. Табірний обліковець — ймовірно, в’язень — мав позначати, яку норму отримує
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.