Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Це скидається на клаптик миру, що його не помітила війна.
— Так. І сьогодні він повинен ним і залишитися.
Клумби дуже пахли землею. Хтось уже встиг їх полити.
Мисливський пес бігав навколо будинку. Він, мабуть, добре чимось поласував і тепер облизувався.
Фрау Вітте вийшла їм назустріч. Вона була в білому фартусі.
— Сядете в саду?
— Так, — сказала Елізабет. — І я хотіла б умитися, якщо можна.
— Звичайно.
Фрау Вітте провела Елізабет у будинок, на другий поверх. Гребер пройшов повз кухню в сад. Там стояв стіл, застелений скатертиною в біло-червону клітинку, і два стільці. На столі — склянки, тарілки і вкритий росою графин із водою. Гребер жадібно випив склянку води. Вона була холодна й видалася йому смачнішою, ніж вино. Сад був більший, ніж можна було подумати, дивлячись із вулиці. Він складався з невеличкого зеленого моріжка, кущів бузини та бузку, кількох старих дерев, укритих молодим листям.
Повернулась Елізабет.
— Як ти це знайшов?
— Випадково. Як же ще можна таке знайти?
Вона пройшла по моріжку й помацала пальцями бруньки на кущах бузку.
— Уже набубнявіли. Ще зелені й гіркі на смак, але скоро пороз-пу куються.
— Так, — сказав Гребер. — Вони зацвітуть. Через кілька тижнів.
Елізабет підійшла до нього. Вона пахла милом, свіжою водою і молодістю.
— Як тут чудово! Дивно, але в мене таке відчуття, немовби я тут уже була.
— Мені це також здалося, коли я побачив цей будинок уперше.
— Таке відчуття, ніби це колись уже було. Ти, я і цей садок. Так, наче бракує ще якоїсь дрібниці, чогось останнього, щоб детально все пригадати. — Вона поклала голову йому на плече. — Але цього не станеться. Для цього завжди бракує якоїсь дрібниці. А може, ми й справді колись уже пережили все це, а тепер переживаємо ще раз.
Фрау Вітте принесла супник.
— Я хотів би одразу віддати вам талони, — сказав Гребер. — У нас їх небагато. Частина згоріла. Але цих, гадаю, вистачить.
— Мені всі не потрібні, — пояснила фрау Вітте. — Сочевиця ще з довоєнних часів. Кілька штук треба на ковбасу. Решту я потім принесу вам назад. Хочете щось випити? Є кілька пляшок пива.
Чудово! Пиво — це саме те, про що ми мріяли!
Вечірня заграва згасала просто на очах. Заспівав дрізд. Гребер згадав, що вже чув дрозда вранці. Він сидів у церкві на статуї, що зображала хресний хід. З того часу сталося чимало подій.
Гребер зняв кришку супника.
— Ковбаса. Справжня свиняча ковбаса. І сочевиця, зварена круто. Не їжа, а мрія!
Він наповнив тарілки, й на мить йому здалося, що має дім, дружину, садок, стіл, їжу, безпеку, а кругом панує мир.
— Елізабет, — сказав він, — якби тобі запропонували десять років жити ось так, як тепер, — серед руїн, у цьому саду, разом зі мною, ти б згодилася?
— Одразу ж! І навіть довше.
— Я теж.
Фрау Вітте принесла пиво. Гребер повідкорковував пляшки і наповнив склянки. Вони випили. Пиво було холодне й смачне. Вони взялися за суп. їли повільно, спокійно й поглядали одне на одного.
Стемніло. Промінь прожектора перетнув небо, уткнувся в хмари й поповз далі. Дрізд замовк. Упала ніч.
Прийшла фрау Вітте, щоб долити супу.
— Ви мало з’їли, — сказала вона. — Молоді люди мають добре їсти.
— Ми з’їли, скільки могли. Супник майже порожній.
— Я принесу вам ще трохи салату. І шматок сиру.
Зійшов місяць.
— Тепер ми маємо все, — мовила Елізабет. — Місяць, сад, ми повечеряли, і в нас ще цілий вечір. Це так чудово, що навіть не можна про це не говорити.
— Так люди жили раніше. І не вбачали в цьому нічого особливого.
Вона кивнула й озирнулася навколо.
— Руїн звідси зовсім не видно. їх не видно за садом. Дерева все заступають. Подумати тільки: на світі є цілі країни, де все виглядає саме/гак!
— Після війни ми туди поїдемо. Побачимо незруйновані міста, вечорами вони будуть залиті морем світла, і ніхто не боятиметься бомб. Ми гулятимемо попід осяяними вітринами, і навколо буде так світло, що ми, нарешті, ввечері бачитимемо одне одного так, як удень.
— А нас туди пустять?
— Як туристів? А чому б і ні? У Швейцарію?
— Для цього потрібні швейцарські франки. Де ми їх дістанемо?
— Візьмемо з собою фотоапарати і там їх продамо. Грошей вистачить нам на кілька тижнів.
Елізабет засміялася:
— Або коштовності чи шуби, яких у нас немає!
Прийшла фрау Вітте з салатом і сиром.
— Вам тут подобається?
— Так, дуже. Можна нам іще трохи посидіти?
— Скільки забажаєте. Я принесу вам ще кави. Звичайно, ячмінної.
— Ще й кава! Сьогодні ми живемо, мов князі, — сказав Гребер.
Елізабет знову розсміялася.
— Мов князі, ми жили спочатку. їли гусячу печінку, ікру й пили пфальцське вино. Тепер ми живемо, як люди… Так, як мріємо жити потім. Хіба це не прекрасно — жити?!
— Так, Елізабет.
Гребер поглянув на неї. Коли вона повернулася з фабрики, то мала стомлений вигляд. Тепер Елізабет відпочила. Так з нею траплялося завади; для цього їй потрібно було небагато.
— Це буде чудово — жити! — сказала вона. — Ми так мало жили. Мало бачили. Усе ще попереду. Те, щодня інших людей звичайна річ, дня нас буде справжньою романтикою. Повітря, яке не пахне згарищами. Або вечеря без талонів. Крамниці, в яких можна буде купити все, що забажається. Міста без руїн. Можливість розмовляти, не озираючись довкола. Ніякого страху! Це триватиме ще довго, але страх поступово зникатиме, і навіть коли він іноді й з’являтиметься, то буде щастям, бо люди знатимуть, що їм уже немає чого боятися! Ти в це віриш?
— Так, — мовив Гребер через силу. — Так, Елізабет. Якщо все це буде справді отак, то нас чекає ще багато щастя.
Вони сиділи допізна. Гребер заплатив за вечерю, і фрау Вітте пішла спати. Вони залишилися вдвох.
Місяць піднявся вище. Нічний запах землі й молодого листя ставав дедалі сильнішим і, оскільки вітру не було, на якийсь час забив запах куряви і сміття, що висів над містом. У кущах щось зашаруділо. Ют полював на пацюків. Пацюків стало більше, ніж раніше; під руїнами вони знаходили вдосталь їжі.
Гребер з Елізабет пішли об одинадцятій годині. У них було таке враження, ніби вони покидають якийсь казковий острів.
— Ви запізнилися, — сказав їм причетник. — Усі місця зайняті.
Це був інший причетник. Він виглядав молодо, був ретельно поголений, сповнений почуття власної гідності. Мабуть, це він виказав Йозефа.
— А чи не можна нам переночувати в церковному саду?
— У церковному саду скрізь, де є тенти, вже повно людей. Чому б
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.