Читати книгу - "Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я відписала на те зараз другого дня і, розуміється, не прийняла тітчиного проекту щодо відвідин молодого прегарного дівчатка. Замість того, просила я її прийняти від мене дві гарні, майже нові ясні сукні, котрих я тепер не потребую і прийняття котрих зробить мені приємність. Щодо вибраних людей, то їх подибую дуже рідко, вони дуже лихо плачені, живуть в досить прикрих обставинах і одружитися їм не легка річ, бо мають досить оригінальні погляди на життя. Далі, що мені «не трапляється» нічого, бо не шукаю нічого, а щодо адораторів – то її поінформовано зле. Гарного адоратора нема в мене, а бридкий поплив десь аж до Єгипту, і йому і не сниться женитись з бідною компаньйонкою, котра, впрочім, ані не ожидає того, ані не вірить, щоб він щось подібне зробив. Він гордий, а для неї має упокорення лише в любові смисл, і тому нехай не ожидає ніхто з того якогось романтичного закінчення і т. д.
І чи ж я неправду писала?
Чи Марко любить мене дійсно? Тихими самотніми хвилинами обгортає мене невимовна туга за ним, і думка, що він мене любить, що тужить, може, так само за мною, наповняє мене якимось упоюючим, несказанно гарним чуттям. Ох, я би так спочила на його груді, я така втомлена!.. Але відтак схаменуся: ні, ні, в мене інша будучність, не сонячна, мене жде боротьба, я це немов передчуваю, я ж лише на те родилася, і тому проч з всіма мріями і спогадами! Радше взятися мені за суху тверду працю і боротися з життям. Все проче нехай зникне з-перед моєї душі і не обезсилює її!
XIII
В якийсь час по тім відвідав мене Орядин.
Мене це зчудувало, і я змішалася в першій хвилині так, що аж смішно було. Правда, він був і на похороні, і оскільки я тоді могла замітити, здавався мені навіть сильно зворушеним, що поєднало мене з ним чимало, однак пощо прийшов він нині до мене? З простої цікавості знати, як я тепер живу?
Був у веселім настрої, і я не бачила його вже давно такого.
Майже враз з ним прийшла і Оксана. Я була їй дуже вдячна, що вміла саме тоді заговорити, коли ані я, ані він не мали що сказати, взагалі, що прибула. Без неї не була би велася між нами яка-небудь розмова, між нас застряло вже раз щось, мабуть, навіки.
Розмова велася про пані Марко, про моїх кревних, про моє життя і про тото, що воно плило так тихо і незамітно.
– Ви зле робите, що відтягаєтеся від світу, – говорив він. – Життя таке барвне, має в собі стільки інтересної всячини, що знайняло би вас, певно, не одним до живого.
Він помирився вже з людьми. А властиво (при тім усміхнувся зневажливо), стали вони, люди, для нього шаховими фігурами, котрі укладає він на своїй шахівниці до вподоби. Чого іншого не шукає він і не надіється нічого особливого. Впрочім, і не має причини вглиблятися так дуже в життя, воно на нічо не здасться.
– Я хотіла сказати, – відповіла я, – що не відтягаюся від людей, лише вони самі відкидають мене від себе. Впрочім, говорімо одверто. Не забувайте, що в мені не цінять людини, лише цінять становисько. В мене нема маєтку, нема мужа, а до того я «компаньйонка», чи там «гувернантка». Отже, є три причини, котрі спонукають мене неустанно коритися. Ви думаєте, що се так легко? Наприклад, не забуду ніколи, як мати одної з моїх учениць, звичайна жінка ще звичайнішого урядника, підпихала мені руку до поцілунку і казала: «Ви можете колись до нас і на каву зайти». Бачите, щось таке обурює і огірчує мене до глибини, і мені діється при таких нагодах так, як би мене хто бив. Ах, я не вмію гнутися і повзати! Впрочім, – додала я, усміхаючися з гордим вдоволенням, – маю я і кількох щирих товаришів, і працю: чого іншого не бажаю.
Він оглядав якісь книжки на моїм столі. Про один дуже гарний, знаменитий новий твір і не знав нічого. На моє питання, чи багато читає, відповів, паленіючи, що «ні». Він тепер такий перетяжений працею, має стільки «вчитися», що та його колишня страсть зовсім завмирає.
– А я чомусь думала, що ви мусите дуже любуватися в літературі, – обізвалася Оксана.
Чому вона це думала? Так їй здавалося. Тому здавалося, що він тоді мав той відчит.
О, той відчит – то ще давня праця, ще з зовсім іншого періоду його життя. Його присилували «виступити» з відчитом, і він рад не рад мусив на те згодитися. Тоді віднайшов одну з давно писаних праць, переробив її і відчитав.
А вона думала, що він робив все те з іншої причини. Що (тут усміхнулася жартівливо) займається женським полом, їх критичним положенням і сучасними, т. зв. палючими питаннями…
О ні! Він навіть тепер сторониться від женського полу. (Мені під час тих його слів кров, немов полумінь, вдарила в лице). Заходить лиш дуже рідко в жіноче товариство.
А в неї саме нині (побачивши його тут у панни Наталки) блиснула думка запросити його до одної праці.
До якої? Він дуже зацікавлений.
Це не мозольна праця і вимагає лише знавців. Вона постановила собі видати спис книжок для жінок, в котрім подано би заголовки і зміст найліпших творів з усіх галузей наук, белетристики і т. п. Зміст мав би подаватися лише кількома словами, але так, щоби кожний, бажаючий щось розумного прочитати, знав із спису відразу, що за річ бере в руки, з якого часу, напряму і т. д. Це придумала вона собі таке для жінок. Дуже, дуже много з них читали би охотно, але біда в тім, що не раз не мають що читати, а що гірше: не знають навіть, до чого братися. Такий каталог був би дуже добрим підручником для них. Цю гадку подав їй раз якийсь авторитет. Спершу здавалась вона їй неможливою, безхосенною, і вона закинула її, але з часом переконалася-таки о її важності і вважає її дуже практичною. Пощо ждати жінкам з освітою аж на якісь вищі заклади наукові? Впрочім, чи зможуть з них користати? Чи схочуть всі набувати фахову освіту? Само фахове знання не чинить ще, впрочім, з чоловіка чоловіка, ні! Етичний елемент треба брати також на розвагу; треба його скріпляти і
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська», після закриття браузера.