Читати книгу - "Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Прадід. Дід…
— Не треба нічого розповідати. Відповідайте “так”, “ні”. Ясно?
— Так.
— У дитинстві захоплювалась малюванням?
— Не… не пам’ятаю.
— Музикою?
— Не тільки в дитинстві.
— Я ж попередив: лише “так” або “ні”.
— Пробачте…
— Числа запам’ятовувала погано?
— Так.
Зовсім спантеличений старик не знав, що й гадати про запитання “професора”.
— Ви її прадід по материнській лінії? — це було напівзапитання-напівствердження.
— Так.
Ім’я її матері починається на літеру “о”?
— Так.
— Батько — геолог?
— Так.
“Звідки він усе це знає?” — думав старик.
— У вашій родині більше гуманітаріїв?
— Так.
— У родині батька — представники точних наук?
— Так.
Юрій не давав старикові передихнути.
— Ви художник?
— Так.
— Малювати почали в юності? Раптово, мовби з натхнення?
— Так.
— Схильність до кубічних форм?
— Так.
— Улюблена геометрична фігура — нерівнобедрепий трикутник?
— Так.
— Ви кохали без взаємності?
У старика було таке відчуття, наче його роздягають догола. Він навіть щільніше запнув куртку.
— Так. Але…
— Без “але”. Ви чуйно реагуєте на зміну тиску. Головні болі?
— Так.
І вона теж?
— Мабуть, так.
— Як ви гадаєте, чи успішно завершиться експедиція “Океан-300?”
— Я не думав про це…
— Так чи ні?
— Якщо експедицію добре підготували…
— Так чи ні?
— Так.
— А тепер мовчіть.
Неприродно вигнувшись, Юрій знизу заглянув у обличчя дівчинки, і надалі промацуючи її голову.
— У тебе багато подруг? — запитав він.
— Так. Оля, Ліна, Тося… — почала перераховувати дівчинка.
— Ти не любиш цукерок?
— Еге ж, — сказала дівчинка, — не люблю.
— А любиш грати в м’яч?
— Ще б пак! Тільки мені не можна довго.
— Можна.
— Ви дозволяєте? Прадусю, чуєш?
— Вона швидко втомлюється… — пояснив прадід.
— Зараз я запитаю її, — мовив Юрій тоном, що виключав заперечення. — Це ти сама надумала називати прадідуся прадусею?
— А хто ж іще?
— А прадуся тобі не допомагає вигадувати слова?
Іноді, коли не зайнятий.
— Ти не хочеш, щоб я зробив тобі боляче?
— Так, не хочу! — вигукнула дівчинка, і в її очах з’явилися сльози.
— Пробачте, професоре, — занепокоєно втрутився старик. — Її не можна хвилювати. Може початися приступ. У її картці записано, що…
— Мене не цікавить її картка, — відказав Юрій, і раптом на його обличчі, мов сонячний зайчик, промайнула задоволена усмішка. — Зате мені вдалося встановити, що у вашій родині частіше кажуть “так”, аніж “ні”, і що приступи в неї починаються зненацька. Так?
— Так, — старик готовий був крізь землю провалитися, допит видався йому тортурами.
— А в політиці ви завжди вболіваєте за тих, хто виявляється слабкішим?
— Але яке це має відношення?
— Мені краще знати.
Нетерплячий рух бровами, і старик забурмотів:
— Даруйте, професоре, я розгубився. Ви говорите так, наче знаєте про мене все…
Його слова не справили жодного враження на “професора”. Юрій запитував далі.
— Ви не любите риби?
— Так, не люблю.
— А ти, — до дівчинки, — любиш чай більше, ніж молоко?
— Молока я взагалі не люблю.
Юрій різко повернувся, підійшов до пульта керування приладами. Рвучко висмикнув проводи із гнізд — ті, що йшли до апаратів ультразвукового масажу, іонтофорезу, кварцу, До магнітних барабанів, — і почав з’єднувати їх по-своєму, так, що вони утворили петлю. Затим він підкликав дівчинку і, перш ніж старик устиг заперечити, наклав їй петлю на голову.
Дівчинка судорожно відкрила рот, мовби хотіла крикнути і не могла…
ВТЕЧА САМОЗВАНЦЯВасиль Фокін тріумфував. Усе життя він мріяв опинитися в гущі таких подій. І зараз він жалкував лише про одне: дружина й теща не побачать, як він сидить у кабіні міліцейського автомобіля поруч із майже легендарним полковником Тарновим. А за їхньою машиною мчать іще дві — із спритними й безстрашними хлопцями-оперативниками.
І подумати лишень, що весь цей загін веде він, Василь, рятівник! Що їх чекає попереду? Які події — аж дух завмирає! — відбудуться за його безпосередньої участі?! І хоч, одверто кажучи, Василеві страшнувато, зате вже тепер йому до кінця днів вистачить розповідей про те, що іншим і не снилося. Роззявивши роти, слухатимуть вони його та нестерпно заздритимуть.
Щойно машини в’їхали на територію медцентру, полковник Тарнов радіотелефоном передав розпорядження. Бійці оперзагону оточили головний будинок, перекрили входи й виходи. Декілька співробітників услід за полковником увійшли в самий будинок і зайняли там пости. Тільки троє з них разом з Тарновим та Василем піднялися ліфтом до кабінету директора.
Секретарка негайно впустила їх у простору кімнату, стіни якої
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський», після закриття браузера.