Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Щастя робило її смішливою, їй хотілося жартувати і навіть пустувати, і кілька разів за ці дні вона помічала на його обличчі подив.
Вона казала йому все, що спадало їй на думку, а він найчастіше говорив, уже заздалегідь вирішивши для себе всі «так» і «ні». І це означало, що обом їм доведеться ще звикати до того, що вони по-різному звикли думати й по-різному говорити.
Ось тільки де і коли вони звикатимуть до того, що вони різні люди і в них різні звички…
Він запропонував їй вийти за нього заміж. Вона відповіла, що, коли він через кілька днів поїде на фронт і залишиться там до кінця війни, і вона теж поїде й опиниться на фронті в зовсім іншому місці, їхня поїздка до загсу нікому не потрібна — ні йому, ні їй. Він не новобранець, а вона не дівчина, з якою про всяк випадок треба одружитися, перед тим як іти на дійсну службу. Зовсім інше, коли б вони опинилися разом на фронті; хоч будь-яке родинне життя на фронті все одно несправедливість в очах тих, кому це й приснитися не може, та все-таки люди менше ображаються, коли начальство на фронті живе з законною дружиною.
Тоді він промовчав, нічого не відповів їй.
Відповів на другий вечір. Сказав, що думав над її словами і не може з нею погодитись. Вона повинна сама розуміти, як він хоче бути разом з нею, але він ніколи не вважав це за можливе для себе. Навпаки, вважає, що цього взагалі не повинно бути в армії. Коли б усім, кому тільки можливо, давали короткі відпустки для побачення з родинами, — це було б меншим злом для служби.
— Це в теорії, — сказала вона. — А на практиці не так.
— На практиці не так, — згодився він.
— Невже, пізнавши мене, ти здатний думати, що я не зуміла б там, на фронті, жити поруч, не заважаючи тобі?
— А я не про тебе кажу. Я про себе.
— Що значить про себе?
Він став пояснювати, що це означає: що на його плечах армія і що від кожної його помилки чи недогляду залежатиме життя людей і успіх справи. Що в нього, як і в кожної людини, сили обмежені і він повинен віддавати їх війні і не думати на фронті ні про що інше, в тому числі й про її безпеку…
— Про свою безпеку я й сама подумала б, та гаразд, хай буде так! Не поїду! — спинивши його, вона сказала із спокійною гіркотою.
Він звів на неї очі так, ніби вона винесла йому вирок.
— Чого дивишся на мене? — Вона розсердилась, що він її не зрозумів. — Хіба я щось погане тобі сказала? Не поїду до тебе на фронт, не буду жити з тобою під одним дахом. Почнемо жити під одним дахом, коли скінчиться війна. А зараз поїду на фронт до іншої, не до твоєї армії й писатиму тобі листи. Інколи довгі, а ти можеш відповідати короткими, але щоразу.
Він поцілував її руки й спитав:
— А чому ти все-таки не хочеш…
— Тому що це було б безглуздям — бігти до загсу, ніби не віримо одне одному. Навіщо нам це потрібно, поки ми не разом?
Хоч як це дивно, минуло тільки чотири дні й чотири ночі відтоді, як він уперше зостався в неї, чи відтоді, як вона вперше залишила його в себе. Як це вийшло, зрештою, не так і важливо. Важливо, що це було і що вони обоє цього хотіли і зробили так, як хотіли.
Три ночі з цих чотирьох вони були разом, а одну в неї вкрало чергування по санаторію. І вони вранці зустрілися так, ніби довго не бачились.
Так, усе це буде дуже важко, хоч і з дуже довгими листами — однаково важко.
Все, про що вони говорили в ті дні та ночі, і лежачи в ліжку, і сидячи одне проти одного за столом, і зустрічаючись по дорозі до їдальні чи в лікувальний корпус, уривками, випадково і навмисне, — все це тепер склалося в єдине довге освідчення: хто ти — кожен з вас. І чому ви обоє — кожен з вас — так потрібні одне одному?
Вона, всміхнувшись, згадала, як вони спочатку плутались; то одному, то другому здавалося дивним говорити «ти».
— При тих стосунках, які в нас тепер з тобою склалися… — сказав він того першого ранку, коли прокинувся в неї.
Ця фраза здалася їй якоюсь чудною, і вона його перебила:
— Коли «тепер»? Стосунки не починаються з цього і не кінчаються цим. І, як це не смішно, інколи обходяться без цього. У нас з вами, слава богу, не обійшлось. І я рада. Але при чому тут «тепер»? Тепер так? А до цього як?
Він сказав їй тоді «ти», а вона відповіла «ви». І всміхнулась, захищаючи себе від розмови, до якої не була готова. Лише за хвилину до цього вона сама подумала, що тепер хоче їхати разом з ним на фронт, і це слово «тепер», якого вона не вимовила, а він вимовив уголос, по суті, було її власним словом.
Але він, зупинений тоді її усмішкою, наступного дня все-таки договорив, запропонував їй вийти за нього заміж.
Виявляється, це він і мав намір сказати, почавши з тієї чудної фрази про «стосунки, котрі тепер склалися».
Майже все, про що вони говорили одне з одним за ці дні, все або виходило з війни, або входило у війну.
Вона знала війну. Хірург, який зробив близько тисячі операцій, не може не знати війни. Але якось вона сказала, що він, мабуть, набагато краще від неї знає солдатське життя.
Він
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.