Читати книгу - "Українське письменство"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
С. 587: <…> він на чужині, в самоті, потонувши, так сказать, глибоко сам у себе мав відвагу одверто [виповісті] => виповісти все, що там знайшов<…>
С. 590: Ся астрологічна філософія була вже певним доказом звихнення ума в поета, щонайменше в однім напрямі, і [нагодувала] => нагадувала собою товіанізм і месіанізм польських поетів, містику Гоголя і інше.
С. 598: <…> стаття відомого лінґвіста, д-ра Сімовича (учасника торішньої правописної наради в Харкові) подає [незначну] => незнану досі історію видання «Карбів»
С. 628: Одним словом на те не [відповісті] => відповісти: думки і оцінки далеко не спадаються.
С. 691: Народні перекази уміють і на таке запитання [відповісті] => відповісти.
С. 694: Він не завжди, як пише В. Антонович, «міг утриматися на [стновищі] => становищі леґальнім» <…>
С. 928: Що можна [відповісті] => відповісти на цю наївну патріотику молодого Грінченка <…>
С. 1061: Содействовать полной библиографии переводного [Эредна] => Эредиа дело приятное и почетное.
Примітки1
Аскоченский В. Киев с его древнейшим училищем Академиею. — II. — С. 343.
(обратно) 2Говорю: сучасники, бо Котляревський, очевидячки, не був одинокий у своєму новаторстві. Автор першої ґрунтовної історії українського письменства XIX в., академік М. І. Петров знайшов листа від Панаса Лобисевича, б. вихованця Київської академії, до Георгія Кониського. В цьому листі Лобисевич звертається до Кониського з проханням прислати йому свої інтерлюдії, зазначає, що «во всяком наречии языков есть своя красота», а надто для тих, хто вміє «под корою просторечия» знаходити «драгоценности мыслей»; він з похвалою згадує «славного Танского», «природного стихотворца во вкусе площадном, во вкусе Плавтовом» і на зразок власної творчості посилає Кониському «Вергилиевых Пастухов, в малороссийский кобеняк переодетых». Самих «Пастухів» знайти не пощастило, але оскільки можна догадуватися з назви, то була переробка Верґілієвих «Буколік», виконана в той самий спосіб, яким Котляревський перелицьовував «Енеїду». Дата «Пастухів», на думку Петрова, може припадати на десятиліття 1767—1776 рр., тобто попереджує працю Котляревського якимись 20-ма роками. Порівн.: Н. Петров. Один из предшественников Котляревского Аф. Кирил. Лобысевич. Сборник по славяноведению, І. — СПб., 1904.
(обратно) 3Пригадаймо хоча б професорів Київської Академії, що мусили, з наказу митрополита Самуїла, навчати піїтики «по правилам поэзии, напечатанным в Москве» і ораторії (риторики) — «по правилам господина Ломоносова».
(обратно) 4На окремому місці слід поставити періодизацію української літератури XIX—XX в. у С. О. Єфремова, в його великій «Історії письменства». Подібно до популярних оглядів російської літератури, С. О. Єфремов дає чисто механічний розподіл письменників по десятиліттях. Цей спосіб періодизації не належить до числа щасливих. Можливо, він ще до речі в російській літературі, де кожному десятиліттю звикли надавати свого особливого колориту, де 40-і роки звичайно мисляться, як доба виключного впливу геґелівського ідеалізму, критики Бєлінського та перших початків реалістичної повісті, 60-ті, як доба позитивізму, матеріалізму та «розвінчання естетики», а 90-ті — як пора тривіального «чеховського присмерку» та завзятих герців межи народниками й марксистами… Але що робити з ним в літературі українській? Границі десятиліть у нас, здається, ніколи не мали значення ідеологічних етапів. Наші «шістдесятники» і соціальним своїм становищем, і своєю психікою зовсім не так уже одмінні від «людей 40-х років», і різниця, напр., між Антоновичем і Кулішем далеко не така кардинальна, як між Чернишевським і Герценом. Немає у нас і глибокого розходження межи літературними стилями десятиліть. У російській літературі варто взяти двох типових представників, скажемо, 40-х і 70-х років, і ми одразу відчуєм одмінність стилю, в першім випадку — супокійного, стислого, з відблиском пушкінської строгості й простоти, в другім — многослівного, з вивертами, езопівсько-щедринського стилю, — «стиля выдохшейся и изношенной по фельетонам гоголевщины». У нас, всупереч авторитетному твердженню М. I. Петрова, літературні манери тримаються довго й уперто, часами по тридцять і сорок років. Між повістями Квітки-Основ’яненка і повістями Куліша немає майже ніякої різниці щодо тону і життьової філософії (недурно ж і в критичних своїх статтях Куліш так незмінно виступав панегіристом Квітки), а повістярські прийоми доволі свіжого для 90-х років молодого Коцюбинського нічим не різняться від епічної манери сімдесятника Левицького «з її описовою деталізацією та позверхово зачерпненим побутом».
Незручність періодизації С. О. Єфремова побільшується ще тим, що, розподіляючи письменників по десятилітніх періодах, він виходить звичайно з дати їх першого — друкованого або прийнятого до літературного канону — твору. Таким чином він немов накидає читачеві враження, ніби Леся Українка є найхарактернішою представницею української поезії 80-х, а Коцюбинський — найтиповішим репрезентантом української прози 90-х рр. — тимчасом як Коцюбинський став письменником своєрідної сили тільки через дванадцять-п’ятнадцять літ після свого дебюту, написавши «Fata morgana» та «Intermezzo», а найбуйніший розцвіт поетичного хисту Лесі Українки припадає на добу «Кассандри» та «Лісової пісні», тобто на останні роки її життя.
(обратно) 5Цей термін належить харківському проф. О. І. Білецькому. До української літератури з ним підходить І. Айзеншток у статті «Изучение новой украинской литературы» —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українське письменство», після закриття браузера.