Читати книгу - "Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Престо помітив вдалині самітний будиночок, скромну хатку на схилі гори. До неї вела вузька, поросла травою доріжка, якою ледве міг проїхати автомобіль. Напевно; житло сторожа. Оце те, що треба. Престо звелів шоферові проїхати до будинку. Шофер неохоче скорився: «машину поламаєш».
Але піднялися на гору благополучно. Тільки в одному місці гейзер, що бив біля самої доріжки, оббризкав машину і сідоків жовтими гарячими грязьовими краплями.
Був вечір. Сонце вже спускалося за вершину гори. Ізумрудне озеро, набувши відтінків заходу, грало барвами перламутру. Престо навіть зітхнув мимоволі: така краса! Чи не відвертатиме вона від роздумів? Нічого, до краси звикають, як і до всього.
Престо пощастило. Хазяїн будинку сидів на обрубку дерева і курив коротеньку люльку. На ньому була картата, з відкритим коміром сорочка, заправлена в шкіряні штани, на ногах — високі чоботи. Так зручніше ходити по колючих заростях. Він сидів без капелюха. Голова з сивиною. Довге, трохи стомлене обличчя, вуса, борода. Він спокійно дивився на автомобіль, що під’їжджав до будинку.
Престо привітав хазяїна і вийшов з машини. Він хотів би найняти одну—дві кімнати. В готелях надто шумно, а йому необхідно відпочити і трохи попрацювати над своєю книгою. Він журналіст і трохи письменник. Сміт, Адам Сміт…
Старик допитливо дивився на Престо. Багато туристів хотіли влаштуватися якнайдешевше і зверталися до паркових сторожів з метою поселитись у них. Кожен такий турист вигадував різні причини, чого йому в готелі «незручно».
Адміністрація парку несхвально ставилася до того, що туристи зупинялись у сторожів. Від цього терпіли інтереси власників готелів. Тому службовці парку, хоч як хотілося їм заробити, тільки в рідких випадках приймали пожильців-туристів, видаючи їх за своїх родичів або друзів.
Престо помітив, що старик вагається, і поспішив сказати:
— Я плататиму вам стільки ж, скільки візьмуть з мене в готелі… навіть більше,
— Але у мене ви не матимете таких вигід, — заперечив старик, видимо здаючись.
— Я невибагливий. Стіл, стілець, ліжко, простий обід— більш нічого мені не треба, — сказав Престо. — Мені потрібна тільки тиша, а тут, здається, тихо.
— Так, якщо не брати до уваги шуму гейзерів. Але до нього швидко звикаєш і не помічаєш. Ну що ж, подивіться.
Хазяїн провів Престо в будинок. Це була зовсім не така маленька хатина, якою здавалася віддалік. У будинку було три кімнати, — одна з них досить велика, — кухня і навіть ванна. В маленькій кімнаті, яку хазяїн показав тільки побіжно, Престо помітив ліжко з завісою, туалетний столик з дзеркалом і маленькі жіночі туфлі. В кімнаті хазяїна стояло вузьке ліжко, досить великий письмовий стіл, шафа з книгами. На стінах висіли добре зроблені чучела птахів і барометр. Над письмовим столом в овальних рамках — невеликі портрети Дарвіна і Геккеля, які немало здивували Престо.
— Тут у нас щось на зразок вітальні і парадної їдальні, — показав хазяїн на велику кімнату, — але звичайно ми обідаємо в кухні.
— У вас велика сім’я? — з деяким побоюванням запитав Престо.
— Я і племінниця, — відповів хазяїн. — Ось цю кімнату я можу запропонувати вам.
Вікна й двері виходили на квітник, на пагорку росли сосни. Престо сподобалась кімната, і договір уклали, чемодани внесли, шофера відпустили.
— Як тільки Еллен повернеться, вона прибере вашу кімнату. А поки що ходімо в кухню, я приготую чай. Мабуть, з дороги пити хочеться?
— Ви дуже люб’язні, містер…
— Вибачте, я ще не назвав свого імені. Джон Баррі.
За чаєм Баррі розповідав Престо, скільки в парку буйволів, оленів, серн, ведмедів, які живуть птахи. З багатьма мешканцями парку у Баррі була дружба — деякі ведмеді брали навіть хліб з його рук. Потім він почав розповідати про дерева, про незвичайні рослини, і не тільки Ієллоустонського парку. Дещо з його розповідей Престо вже знав із довідників та путівників: про гігантську висоту і товщину секвой, про те, як на одному зрізі з пня секвойї стояло піаніно, сиділи чотири музиканти і ще лишалося місце для шістнадцяти пар танцюючих; як на іншому зрізі поставили будиночок, помістивши в ньому друкарню, де друкувалися «Вісті дерева-гіганта». Як для Паризької виставки в 1900 році американці виготовили з секвойї «найбільшу в світі дошку», і ця дошка так і лишилася в Америці: жоден пароплав не брався перевезти її цілою в Європу.
Всі гіди розповідали такі історії жадібним на «колосальні масштаби» американським туристам. Але ж Баррі був простим сторожем, і його знання, його правильна літературна мова дивували Престо.
— Ви знаєте історію назви секвойї? — запитав усміхаючись Баррі. — Серед індійських вождів був один, якого звали Секвойя. Ви помилитесь, коли подумаєте, що це був дикун з томагавком у руках, мисливець за скальпами. Це була дуже культурна людина, творець індійського письменства. На честь його індійці й назвали дерево секвойєю. Вчені відкрили американські секвойї менш ніж сто років тому і назвали їх «каліфорнійськими соснами», або «мамонтовими деревами». Мамонтовими, можливо, через те, що голі сухі суки старих секвой нагадують бивні мамонта. Ботанік-англієць, що перший вивчив секвойю, захотів увічнити ім’я англійського героя, полководця Веллінгтона, і на честь його назвав дерево «Веллінгтоніа гігантеа». Але американці образилися, запротестували: їх американське дерево назвати іменем англійця, та ще генерала! І американські ботаніки назвали дерево по імені свого національного героя, Вашінгтона: «Вашінгтоніа гігантеа». Проте пізніше з’ясувалося, що обидві назви
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв», після закриття браузера.