Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Сомс повернувся, взяв із різьбленої скриньки сигарету й знову підійшов до вікна. Вальс гіпнотизував його. Раптом на вулиці з'явилася Айріні. Із згорненою парасолькою в руці вона швидко йшла через сквер, простуючи до будинку. На ній була рожева блузка з широкими рукавами, якої він іще ні разу не бачив. Айріні зупинилася біля катеринки, видобула гаманець і дала жінці монету.
Сомс відступив у глиб кімнати й став так, щоб йому було видно хол.
Вона відімкнула двері своїм ключем, поставила парасольку й зупинилась перед дзеркалом. Щоки її палали, наче обпалені сонцем, уста розтулилися в усмішці. Вона простягла руки, ніби хотіла обійняти себе, і засміялася, але сміх її звучав як ридання.
Сомс ступив наперед.
— Дуже гарно, — сказав він.
Айріні рвонулася вбік, наче підстрелена, і метнулась до сходів. Він заступив їй дорогу.
— Чого ти так поспішаєш? — мовив він і втупився в кучерик, що звисав над її вухом.
Айріні здавалася невпізнанною. Вона вся ніби пломеніла — такими ясними барвами палали її щоки, очі, уста й ця вперше бачена блузка.
Вона підвела руку й пригладила кучерик. Дихала вона швидко й глибоко, наче після бігу, і від її волосся, від її тіла, здавалося, линули пахощі, наче від щойно розквітлої квітки.
— Ця блузка мені не подобається, — поволі мовив Сомс. — Вона занадто м'яка, безформна!
Він підніс палець до її грудей, але вона відштовхнула його руку.
— Не торкайся до мене! — вигукнула вона. Він схопив її за руку; вона випручалась.
— Де ти була? — запитав він.
— На небесах — не в твоєму домі!
І з цими словами побігла нагору.
Надворі — на подяку — під самісінькими дверима катеринщиця грала вальс.
А Сомс стояв непорушно. Що завадило йому піти слідом за нею?
Може, він у своїй уяві бачив, як на Слоун-стріт Босіні визирає з вікна, напружуючи зір, щоб іще раз побачити вдалині постать Айріні, як він підставляє вітру своє розпалене обличчя, пригадуючи ту мить, коли вона пригорнулася до його грудей, а в кімнаті й досі відчуваються її пахощі й лунає її сміх, схожий на ридання.
ЧАСТИНА ТРЕТЯ
I. СВІДЧЕННЯ МІСІС МАК-ЕНДЕР
Певна річ, багато людей, а між ними й редактор «Ультравівісекціоніста» — журналу, який саме був у розквіті своєї юності, — вважали б Сомса телепнем за те, що він не зірвав замків з дверей кімнати своєї дружини й, добряче її відлупцювавши, не завоював знову подружнього щастя.
У наші дні брутальність куди менше приправлена гуманністю, ніж колись, проте ті люди, котрі й досі не втратили сентиментальності, можуть бути спокійні, бо Сомс нічого такого не вчинив. Форсайти не полюбляють відвертої брутальності: вони занадто обачні й, загалом, надто м'якосерді. До того ж Сомсові була властива гордість, не досить велика, щоб спонукати його на справді благородний вчинок, але цілком достатня, щоб утримати від ницого вчинку, на який він міг зважитись хіба що зопалу. Але над усе цей справжній Форсайт боявся опинитися в смішному становищі. Не наважуючись побити дружину, він не бачив ніякої іншої ради і тому без жодного слова змирився із своїм становищем.
Впродовж усього літа й осені він і далі ходив собі в контору, роздивлявся картини й запрошував на обід своїх друзів.
З міста він так і не виїхав: Айріні відмовилась переселятися. Будинок у Робін-Гілі, хоч і докінчений, стояв порожній, без господаря. Сомс подав позов на Пірата, вимагаючи, щоб той відшкодував йому триста п'ятдесят фунтів.
Інтереси Босіні захищала адвокатська фірма «Фрік і Ейбл». Визнаючи самий факт перевитрати, вони побудували оборону на одній підставі, яку, оминувши юридичну фразеологію, можна коротко викласти так: твердити про те, що людина порушила дозвіл «чинити за власним розсудом, дотримуючись умов, зазначених у даному листуванні», — це очевидна нісенітниця.
Завдяки збігові обставин, хоч і випадковому, але цілком імовірному у вузькому колі юристів, Сомсові пощастило дізнатись, якої саме лінії дотримуватиметься на суді захист, — його компаньйонові Бастарду на обіді в Уолміслі, урядовця, що визначав суму судових витрат, довелося сидіти поряд з молодим Ченкері, адвокатом, котрий спеціалізувався на цивільних справах.
Потяг до розмови на фахові теми, що охоплює всіх юристів, коли жінки виходять з кімнати, примусив Ченкері, молодого здібного адвоката, загадати загадку своєму сусідові, чийого імені він не знав, бо Бастард, завжди перебуваючи в тіні, по суті, й не мав власного імені.
Ченкері сказав, що йому доручено справу, де є один «вельми дражливий момент». І він, зберігаючи професійну таємницю, пояснив, у чому полягає вузлове питання Сомсової справи. Всі, до кого він звертався, сказав Ченкері, вважають цей момент дражливим. На жаль, ідеться про незначну суму грошей, «хоча, очевидно, для його клієнта відшкодувати цю суму з біса важко». Шампанське в Уолміслі було погане, але його було вдосталь. Ченкері побоювався, що суддя не схоче сушити собі голову. Та він із свого боку докладе всіх зусиль — момент цей вельми дражливий. А що скаже його сусід?
Бастард — зразок обачності — не сказав нічого. Проте він з деякою зловтіхою переповів інцидент Сомсові — в душі цього тихого чоловічка таїлися людські почуття — і додав, що, на його думку, момент і справді «дуже дражливий».
Згідно зі своїм рішенням наш Форсайт довірив захищати свої інтереси «Джоблінгу і Боултерові». І зразу ж пошкодував, що не повів сам своєї справи. Одержавши копію протесту Босіні, Сомс пішов до контори своїх адвокатів.
Боултер, котрий вів Сомсову справу, — Джоблінг помер уже кілька років тому, — сказав йому, що це, на його думку, досить таки дражливий момент; треба порадитися з королівським адвокатом.
Сомс сказав, що хотів би почути думку відомого юриста, і вони звернулися до королівського адвоката Уотербака, який вважався чи не першим з перших. Уотербак протримав папери шість тижнів, а потім написав таке: «Витлумачення цієї кореспонденції залежить головним чином від наміру обох сторін і від свідчень, даних у суді. На мій погляд, треба домогтися від архітектора визнання, що він усвідомлював той факт, що йому не дозволялося витрачати більше, ніж дванадцять тисяч п'ятдесят фунтів. Стосовно виразу «чинити за власним розсудом, дотримуючись умов, зазначених у даному листуванні», на який звернули мою увагу, — то цей момент справді вельми дражливий; проте я вважаю, що в цілому до даної справи можна прикласти рішення суду в справі «Буало проти Цементної компанії».
Прийнявши цю пораду, вони послали запит, але на їхню превелику досаду панове Фрік і Ейбл відповіли так хитромудро, що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.