Читати книгу - "Пастка"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Пані Лера доспівувала останній куплет. Дами бгали свої хустинки й повторювали всі хором:
Пропаще дитя — це Божа дитинка.
Співачку, що сіла, вдаючи знемогу, засипали компліментами. Вона попросила чогось випити, бо, мовляв, вклала в цю пісню всю душу і боїться надірвати собі якийсь нерв. Тим часом усі за столом витріщалися на Лантьє, який спокійно вмостився біля Купо й доїдав останній шматок савойського бісквіта, вмочаючи його в келих з вином. Окрім Віржіні та пані Бош, його ніхто не знав. Лорійо здогадувалися, що тут відбувається щось непевне, але не знали, в чім річ, тому про всяк випадок набундючилися. Ґуже, помітивши Жервезине хвилювання, скоса позирав на зайду. Усі ніяково мовчали, тож Купо просто сказав:
— Це мій приятель.
І, звернувшись до дружини:
— Годі-бо, поворушись трохи!.. Може, ще лишилась якась крапля гарячої кави.
Жервеза отетеріло переводила погляд з одного на другого. Спочатку, коли чоловік затягнув її колишнього коханця до пральні, вона обіруч схопилася за голову, так само інстинктивно, як при кожному ударі грому грозової днини. Вона не могла повірити, що таке можливо: стіни мали б обвалитися й усіх розчавити. Потім, побачивши, що вони спокійно собі сидять, навіть не поворухнувши муслінових штор, Жервезі раптом спало на думку, що це цілком нормально. Гуска їй трохи пошкодила: справді, вона забагато її з’їла, і це заважало думати. Жінку охопила якась блаженна знемога, вона розслаблено сиділа, зіпершись на край стола, бажаючи лише одного — щоб їй дали спокій. Господи! Заради чого псувати собі кров, коли інші цілком спокійно сприймають цю ситуацію, коли все якось саме собою владнається і всі врешті задоволені? Вона підвелася й пішла подивитися, чи лишилася ще кава.
Діти в сусідній кімнаті вже поснули. Зизоока Оґюстіна за десертом їх геть залякала: цупила в них полуниці й страхала усілякими жахами. Тепер їй було дуже зле — скрутившись на маленькому ослінчику, вона сиділа з побілілим обличчям і не казала ані слова. Товста Поліна поклала голову на плече Етьєнові, який і сам заснув скраю стола. Нана сиділа на килимку біля ліжка разом з Віктором, притиснувшись до нього й обвивши рукою його шию. Посоловіла, вона із заплющеними очима повторювала тихим жалібним голосом:
— Ой! Мамо, животик болить... Ой! Мамо, животик болить...
— Ще б пак! — пробубніла Оґюстіна, крутячи туди-сюди головою. — Вони понажиралися й співали, як дорослі.
Жервезу, коли вона побачила Етьєна, немов грець ударив. Вона відчула, як задихається від думки, що батько її хлопчика тут, поруч, їсть собі бісквіт і не виявляє ніякісінького бажання поцілувати малого. Якусь мить вона готова була розбудити Етьєна й принести його на руках до батька. Але потім вирішила, що так воно на краще складається, адже все спокійно залагодилося. Крім того не випадає псувати всім настрій наприкінці вечері. Вона повернулася з кавником і налила склянку кави Лантьє, який, здавалося, не звертав на неї жодної уваги.
— Отже, тепер моя черга, — пробелькотів Купо п’яним голосом. — Ба! Лишили мене на закуску... Гаразд! Я вам заспіваю «Ич, мале паця!»
— Так, так, «Ич, мале паця!» — загукали гості за стіл.
Знову здійнявся ґвалт, і про Лантьє всі забули. Дами приготували свої келихи й ножі, щоб підгравати на приспіві. Усі заздалегідь почали сміятися, дивлячись на бляхаря, який з бешкетним виглядом зводився на ноги, а тоді заспівав хрипким, як у старої баби, голосом:
Як встаю щодень я рано,
Серце сум сповня.
Шлю малого до майдану
Пляху взять винця.
Він тиняється з годину,
А вертається,
Видудливши половину:
Ич, мале паця!
І дами, дзенькаючи ножами по келихах, у пориві буйних веселощів підхопили приспів:
Ич, мале паця!
Ич, мале паця!
Тепер уже до них долучилася вся вулиця Ґут-д’Ор. Увесь квартал співав «Ич, мале паця!» Навпроти, на другому боці вулиці, маленький годинникар, підручні з бакалійної крамниці, торговка потрухами, зеленярка, які знали цю пісню, вступали на приспіві й задля сміху ляскали одне одного. Здавалося, немов уся вулиця сп’яніла: люди плентали тротуарами не від чого іншого, як від бенкетного духу, що вихоплювався з оселі Купо. Варто сказати, що о цій порі всередині пральні всі були аж ніяк не тверезі. Сп’яніння наростало мало-помалу, з першої склянки чистого вина, випитого після юшки. Тепер воно дійшло до краю, усі, понаїдавшись і понапивавшись, в рудому світлі двох кіптявих ламп ревли так, що в несамовитому галасі губилося торохтіння останніх екіпажів. Прибігло двоє стражників, яких перелякала думка, чи не почався, бува, заколот, але, побачивши Пуасона, все зрозуміли, кивнули головами й повільно пішли один обік одного вздовж темних будинків.
Купо почав співати новий куплет:
Щонеділі в Птіт Білету,
Спека як спаде,
Йдем до дядечка Тінета —
Золотар нас жде.
Камінців з вишень в дорогу
Заманулося —
Лізе він в добро старого:
Ич, мале паця!
Ич, мале паця!
І тут, здавалося, задрижав увесь будинок — такий страшний ґвалт здійнявся в тихе й безтурботне нічне небо: ці горлопани самі собі заплескали, бо годі було сподіватися, що хтось може репетувати гучніше.
Ніхто з товариства так ніколи й не зміг пригадати, як саме закінчилася гостина. Певно, було дуже пізно, от і все, бо вулицею вже й коти не бігали. Щоправда, цілком імовірно, що вони, побравшись за руки, витинали гопки довкола столу. Усе це тонуло в жовтій імлі, з якої час від часу виринали червоні обличчя з вишкіреними зубами, що миготіли перед очима. Певна річ, під кінець вечірки почали частуватися пуншем, але ніхто так і не дізнався, чи не підсипав хто задля жарту в склянки солі. Діти, напевно, пороздягалися й позасинали самі. Назавтра пані Бош хвалилася, що двічі тріснула по голові Боша, який надто притискався до вуглярки, коли балакав з нею в кутку, а Бош, який нічого не пам’ятав, запевняв, що то було жартома. Але всі вважали неприйнятною поведінку Клеманс: таку дівчину, авжеж, нікуди не можна запрошувати. Наприкінці вона безсоромно виставила на показ усе своє добро, а тоді її так знудило, що вона геть споганила одну з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пастка», після закриття браузера.