Читати книгу - "Гаррі Поттер і орден Фенікса"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
З третьої спроби Рон нарешті впіймав квафела. На радощах він так завзято його жбурнув, що м'яч прослизнув повз витягнуті руки Кеті й боляче вдарив її в обличчя.
— Вибач! — простогнав Рон, кидаючись уперед, щоб подивитися, чи він, бува, її не поранив.
— Вертайся на свою позицію, з нею все гаразд! — гаркнула Анжеліна. — Але, пасуючи своїм гравцям, не намагайся скинути їх з мітли, зрозумів? Для цього існують бладжери!
У Кеті крапала з носа кров. Слизеринці внизу тупотіли ногами й улюлюкали. Фред і Джордж підлетіли до Кеті.
— На, візьми, — витяг Фред з кишені щось маленьке й фіолетове, — за секунду кров спиниться.
— Гаразд, — гукнула Анжеліна, — Фред і Джордж, летіть по битки і бладжер. Роне, ставай на ворота. Гаррі, відпустиш за моєю командою снича. Будемо атакувати Ронові ворота.
Гаррі шугонув услід за близнюками по снича.
— У Рона все просто валиться з рук, скажіть? — пробурмотів Джордж, коли вони втрьох приземлилися біля коробки з м'ячами і відкрили її, щоб витягти бладжери та снич.
— Він просто хвилюється, — сказав Гаррі, — зранку, коли ми тренувалися, він грав добре.
— Сподіваюся, він ще не зовсім скис, — невесело буркнув Фред.
Вони знову злетіли вгору. Коли Анжеліна свиснула в свисток, Гаррі відпустив снича, а Фред і Джордж метнули бладжера. З цієї миті Гаррі майже не стежив за діями інших гравців. Його завданням було впіймати крихітного золотого м'ячика з крильцями, що приносив команді ловця сто п'ятдесят очок, а для цього потрібні були неабиякі швидкість і вміння. Він розігнався й почав шугати між загоничами. Тепле осіннє повітря батожило йому обличчя, а далекі й безглузді вигуки слизеринців бриніли у вухах... та незабаром його зупинив свисток.
— Стоп... стоп... СТОП! — кричала Анжеліна. — Роне... ти залишив без прикриття середні ворота! Гаррі озирнувся на Рона, що висів у повітрі перед лівими ворітьми, покинувши двоє інших геть неприкритими. — Ой... вибач...
— Постійно переміщайся й дивися за загоничами! — крикнула Анжеліна. — Або зависай у центрі, доки зрозумієш, яке кільце треба захищати, або кружляй довкола всіх кілець тільки не відлітай убік, бо так ти пропустив уже три голи!
— Вибач... — повторив Рон, а його червоне обличчя світилося на тлі синього неба, немов маяк.
— Кеті, ти можеш, нарешті, зупинити ту кровотечу з носа?
— Вона тільки погіршується! — витерла рукавом кров Кеті.
Гаррі зиркнув на Фреда, що стурбовано нишпорив у себе по кишенях. Бачив, як Фред витяг щось фіолетове, а тоді перелякано глянув на Кеті.
— Спробуймо ще раз, — звеліла Анжеліна. Вона намагалася не зважати на слизеринців, що почали виспівувати "Ґрифіндор— параша, перемога— наша!", проте видно було, як вона напружилася.
Цього разу не минуло й трьох хвилин, як знову пролунав Анжелінин свисток. Гаррі, який щойно помітив снича біля протилежних воріт, невдоволено пригальмував.
— Що тепер? — нетерпляче спитав він у Алісії, що була найближче від нього.
— Кеті, — коротко пояснила вона.
Гаррі озирнувся й побачив Анжеліну, Фреда та Джорджа, які щодуху летіли до Кеті. Гаррі з Алісією теж помчали туди. Анжеліна встигла зупинити тренування вчасно, бо Кеті була вже біла, мов крейда, і вся закривавлена.
— Їй негайно треба до лікарні, — сказала Анжеліна.
— Ми її відведемо, — пообіцяв Фред. — Вона... е-е... мабуть, помилково проковтнула пампушечку-зносаюшечку...
— Немає сенсу продовжувати гру без відбивачів та загонички, — розчаровано сказала Анжеліна, коли Фред із Джорджем полетіли до замку, підтримуючи Кеті попід руки. — Йдемо переодягатися.
Слизеринці й далі виспівували їм у спини, аж доки вони зайшли в роздягальню.
— Як тренування? — доволі прохолодно поцікавилася Герміона, коли за якісь півгодини Гаррі й Рон пролізли крізь отвір за портретом до ґрифіндорської вітальні.
— Було... — почав Гаррі.
— Паскудно, — глухим голосом закінчив Рон, падаючи в крісло біля Герміони. Та поглянула на Рона і, здається, трошки відтанула.
— Це ж лише перше твоє тренування, — заспокоїла вона, — має минути якийсь час...
— А хто сказав, що було паскудно через мене? — огризнувся Рон.
— Ніхто, — приголомшено відповіла Герміона, — я думала...
— Думала, що я ні до чого не здатний?
— Ні, що ти, не думала! Це ж ти сказав, що було паскудно, то я й...
— Мушу братися за домашні завдання, — сердито буркнув Рон і почовгав до хлопчачих спалень. Герміона глянула на Гаррі.
— Він грав паскудно?
— Ні, — підтримав друга Гаррі. Герміона здивовано підняла брови.
— Хоч, мабуть, міг би зіграти й краще, — проказав Гаррі, — але це було тільки перше тренування, ти ж сама сказала...
Ані Гаррі, ні Рон того вечора не просунулися далеко з виконанням домашніх завдань. Гаррі розумів, що Рон переживає через свою погану гру на тренуванні, але він і сам ніяк не міг викинути з голови слова "Ґрифіндор— параша".
Цілісіньку неділю вони просиділи у вітальні, зарившись з головою в підручники, а кімната навколо них то повнилася учнями, то знову порожніла. Був гарний, ясний день, і майже всі ґрифіндорці були надворі, радіючи, може, й останньому цього року теплому сонечку. Не встигло стемніти, а Гаррі вже почувався так, ніби з його мізків зробили відбивну.
— Знаєш, мабуть, варто виконувати домашні завдання протягом тижня, — пробурмотів він Ронові, коли вони нарешті відклали довжелезний макґонеґелівський реферат про закляття "Інаніматус конжурус" і приречено взялися за не менш довгий і складний реферат для професорки Сіністри про численні супутники Юпітера.
— Так, — погодився Рон, тручи почервонілі очі і жбурляючи в камін уже п'ятий зіпсований аркуш пергаменту. Слухай... а може, Герміона нам дозволить глянути одним оком на свій реферат?
Гаррі подивився на неї. Вона сиділа з Криволапиком на колінах і весело щебетала з Джіні, поблискуючи шпицями, якими в'язала безформні шкарпетки для ельфів.
— Ні, — зітхнув він, — ти ж сам знаєш, що не дозволить. Вони продовжували працювати, а небо за вікнами дедалі темніло. Учні знову поволі розходилися з вітальні. О пів на дванадцяту до них підійшла, позіхаючи, Герміона.
— Вже закінчуєте?
— Ні, — буркнув Рон.
— Найбільший супутник Юпітера — Ґанімед, а не Каллісто, — тицьнула вона пальцем у рядок Ройового реферату, — а вулкани має Іо.
— Дякую, — огризнувся Рон, закреслюючи помилки.
— Вибач, я лише...
— Якщо ти прийшла тільки критикувати...
— Роне...
— Герміоно, мені нема коли вислуховувати проповіді. Мені це вже отут сидить...
— Та ні... дивися!
Герміона показувала на найближче вікно. Гаррі й Рон поглянули туди. На підвіконні сиділа симпатична сова-сипуха і зирила на Рона.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Гаррі Поттер і орден Фенікса», після закриття браузера.