Читати книгу - "Українське письменство"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
І мовив Христос наостанку: «Хто піде за мною, той помилуваний буде. Я-бо є Правда і Справедливість».
А коли научав так Христос, перелякалися судді, що судили іменем імператора римського, і сказали: «Прогнали ми з землі Справедливість, і от вона повертається: убиймо її і в землі поховаймо».
І замучили найсвятішого і найнеповиннішого з людей, зложили во гробі і вигукнули: «Нема вже Справедливості і Правди на землі — хто ж повстане тепер проти імператора римського?»
Але вигукнули нерозумно, бо не знали, що довершили злочин найбільший, виповнили вже міру неправди своєї, і скінчилася потуга їх тої години, коли найбільше тішилися.
Бо Христос воскрес із мертвих і, вигнавши імператорів, поставив хрест на столиці їх; тоді ж і пани визволили невольників своїх і пізнали в них братів, а королі, помазані в ім’я Боже, визнали над собою закон Господній, і вернулася на землю Справедливість.
І всі народи, що увірували, — німці, французи, італійці і поляки — вважали себе за один народ, і названо той народ християнством.
І владики всіх народів уважали себе за братів і йшли під одним знаменням хреста.
А хто був лицарського стану, той їхав воювати поганих в Азії, щоби християн азіатських оборонити і Гріб Спасителя одвоювати.
І названо ту війну в Азії — війною хрестовою.
І хоча воювали християни не для слави і не для здобуття земель, а тільки для визволення Землі Святої, але ж уділив їм Господь за ту війну слави, земель, і багатств, і мудрості. І Європа просвіщалася, упорядковувалась і багатіла. І нагородив її Бог за те, що вчинила саможертву для добра інших.
І вольність в Європі ширилась, поволі, але постійно і належно: від королів ішла вольність до панів вельможних, а ці, ставши вольними, розпросторювали вольність на шляхту, а од шляхти переходила вольність на міста, і незабаром мала зійти на люд, і все християнство мало стати вольним, і всі християни, як брати, рівними між собою.
Але королі зіпсували все.
Бо королі стали злими, і вступив до них диявол, і мовили в серці своїм: «Погляньмо, он народи доходять розуму і достатків і живуть поштиво, так що карати їх ми не можемо, і меч іржею береться в руках наших, а народи досягають вольності, і влада наша слабшає. А як тільки вони дозріють і будуть вольними цілком, влада наша кінчиться».
Але, мислячи так, мислили нерозумно, бо коли королі — батьки народів, то і народи, як діти, виходять, підростаючи, з-під їх різок та опіки.
А може, коли батьки добрі, то й діти їх, ставши дорослими і вольними цілковито, не зрікаються батьків своїх, навпаки, шанують старих і люблять ще більше.
Але королі хотіли бути як батьки-дикуни, що живуть у лісі і дітей своїх впрягають до возів, як худобу, і спродують купцям у неволю.
І мовили королі: «Пильнуймо, щоб народи наші завсігди були нерозумні, бо тоді не пізнають сили своєї; хай воюють вони між собою, бо тоді не поєднаються один з одним проти нас».
І гукнули вони до стану лицарського: «Пощо маєте ходити до Землі Святої: далеко до неї, бийтеся краще один з одним». А філософи доводили тут же, що то великий нерозум — воювати за віру.
Тоді королі, позрікавшись Христа, поробили нових богів-ідолів і поставили їх перед лицем народів, і казали кланятися їм і битися за них.
Так зробили королі ідола для французів і назвали його Честь, а був то ідол той самий, що за поганських часів узивався золотим тельцем.
І для іспанців зробив король ідола, якого найменував «Перевагою політичною» або «Політичним впливом», тобто Міццю і Владою, а був то ідол той самий, якого ассирійці почитували під найменням Ваала, а филистимці — під найменням Даґона, а римляни — під найменням Юпітера.
І англійцям поставив король ідола, якого назвав «Пануванням на морі» і «Торгом», а був то ідол той самий, що давніше називався Мамоною.
І німцям зроблено було ідола, який називався «Практичність» та «Добробут», а то був той самий ідол, що давніше звався Молохом і Комом.
І поклонялися народи ідолам своїм.
І сказав король французам: «Вставайте і бийтесь за Честь».
І встали, і билися п’ятсот років.
А король англійський сказав: «Вставайте і бийтеся за Мамону».
І вставали, і билися п’ятсот років. І інші народи билися, кожний за свого ідола.
І забули народи, що походять всі од одного батька. І сказав англієць: «Батько мій — Корабель, і мати моя — Пара». Француз мовив: «Мій батько — Суходіл, і мати — Біржа». А німець мовив: «Мій батько —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українське письменство», після закриття браузера.