Читати книгу - "Українське письменство"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Так, по-твоєму, нема чого за скарбом ганятися, хоч би й сам давався у руки?
— Атож. Чортове добро ніколи не піде в руку.
— Ні, свате, не кажи такого. Всякі скарби бувають. Один не йде, а другий і піде. От тобі, наприклад скажу, молода Большачиха Маруся. Як була дівкою, нічого не мала, а тепер глянь — живе як пані, та яке весілля справила! А їй, кажуть, теж з’явився скарб перед самісіньким весіллям!
— Та стривай, брате, подивимось ще, що далі буде. Нехай собі живе, поки живеться. А ти б послухав, що люди кажуть.
— А чого б то я мав слухати? — перебив другий козак. — Тут варт тільки глянути на неї, то все зрозумієш…
— А що? Хіба відмінилася?
— Відмінилася, та тільки так, що не дай Господи. Така гарна зробилася, що ніхто ще такої і не бачив. Нікому така краса і не снилася. Чув я, що то недобрий знак!..
— Ну, а що люди кажуть? — запитався високий козак, звертаючись до давнішого оповідача.
— Дивні речі кажуть: не знаю тільки, чи вірити, буцімто (цур нашого місця!) до неї літає змій!..
— Змій! — аж скрикнули усі разом. — Від кого ж ти чув?
— Та ця чутка по всьому Вороніжі ходить. От і мірошник, певно, знає… Слухай, як тебе… дядьку? Опанасе? Чи то правда, що до молодої Большачихи змій літає? — сказав він, звертаючись до мірошника, що з самого прибуття козаків ні разу не встряв до розмови і похмуро топтався коло своєї справи.
— Скоро, небоже, постарієшся, як усе знатимеш! — суворо відповів запорошений мірошник.
— Не чіпай його, брате, — почав один з козаків, приглушивши голос. — Тож мірошник з чортом — брати рідні. Бачиш, йому і так прикро, що лаємо його родича!
Всі засміялися.
— Так до Большачки змій літає! — говорили козаки, розважно похитуючи головами. — Ну, тепер уже пропала. Від змія ні одна не викручувалась.
— Чого ж пропала? І я знаю одну молодицю, що до неї літав змій. Так та усе сохла. А ця що день, то все кращає. То як же пропадає?
— Що краща, то краща, та якось не по-людському. Я, як хочете, заложуся, що не своєю смертю вмре. Та й недарма дід її, віщун, перед смертю щось довго говорив з нею наодинці, і вона після того мало не пішла в монастир. Тож, видно, щось напророчив він їй такого! Та й знов же не без причини і далекий знахар її злякався.
— Хотів би я побачити, що то воно за змій? — промовив низенький чоловічок з довгими вусами. — Зроду не бачив.
— Та лучче ніколи й не бачити! — відказав його сусіда. — Я раз бачив, так після того ночі три не міг спати: тільки, було, задрімаю — враз і мерещиться, що вся хата повна вогню…
Тут він урвав і спинився. Всі козаки остовпіли і, нерухомі, дивилися крізь одчинені
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українське письменство», після закриття браузера.