Читати книгу - "Пастка"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
А вино, дітоньки мої! Воно так і лилося, струменіло, як вода у Сені. Справжнісінька злива, що випала на спраглу землю. Купо наливав його у келихи, високо тримаючи пляшку, щоб було видно, як піниться червоний струмінь, а коли пляшка ставала порожньою, він перевертав її й жартома крутив горло й стискав його жестом, який добре знають жінки, що доять корів. Ось іще одну чорновиду прикінчили! У кутку пральні з «прикінчених чорновидих» виросло ціле кладовище пляшок, на яке скидали недоїдки зі столу. Коли пані Пютуа попросила води, Купо обурився й власноруч позабирав геть усі карафки. Хіба порядні люди воду п’ють? Їй що, хочеться, щоб у шлунку завелися жаби? Келихи спорожнялися жадними ковтками, було чути, як виплеснута одним махом рідина билася об горло так голосно, як грозової днини біжить по ринвах дощова вода. Їй-бо, це був справжнісінький дощ зі скислого вина! Спочатку він відгонив старою бочкою, але до нього так швидко звикли, що врешті почало здаватися, ніби вино пахне кавою з молоком. Ах, Господи! Правду казали єзуїти, що виноградний сік — винахід, хай там як, знаменитий! Товариство сміялося й підтакувало хазяїнові, бо, врешті-решт, робітник не зміг би прожити без вина, і татусь Ной посадив виноград саме для бляхарів, кравців та ковалів. Вино відновлює сили і знімає втому, розпалює вогонь у животах лежнів. До того ж, коли вип’єш, то, хоч король і не ваш дядько, Париж належить вам. У зневаженого буржуями робітника, що гне горба й не має ані шеляга, дуже небагато приводів для радості, а йому ще й дорікають за те, що він коли-не-коли заллє за комір — лише для того, щоб побачити життя в рожевому світлі! Ба яке! От саме зараз — чи не начхати їм на імператора? Цілком імовірно, що й імператор теж зараз під мухою, але то байдуже, чхати їм на нього, вони залюбки позмагалися б з ним, хто більше вицмулить і дужче нарегочеться. До дідька ту паноту! Купо посилав під три чорти увесь світ. Жінки видавалися йому напрочуд гарними; ляскаючи по кишені, в якій брязкали три су, він сміявся, немов перевертав лопатою п’ятифранкові монети. Навіть Ґуже, зазвичай такий стриманий у чаркуванні, налягав на вино. У Боша змикалися очі, у Лорійо вони стали геть блідими, а Пуасон з побронзовілим, як у всіх колишніх солдат, обличчям, тим часом дедалі суворіше поводив очима. Чоловіки вже були п’яні, як чопи. Дамам вино теж вдарило у голову: вони розчервонілися, а потреба роздягтися спонукала їх поскидати хустки. Лише Клеманс починала виходити за межі пристойності. Аж раптом Жервеза згадала про десять пляшок маркового вина, які забула подати до гуски. Вона збігала по них, і келихи знову наповнили. Тоді підвівся Пуасон і зі склянкою в руці сказав:
— Випиймо за здоров’я господині.
Усе товариство, з гуркотом відсовуючи стільці, звелося на ноги: залунали вітальні вигуки, руки потяглися до іменинниці, задзвеніли келихи.
— Щоб ще п’ятдесят літ! — вигукнула Віржіні.
— Ні, ні, — відповідала зворушена й усміхнена Жервеза, — я буду надто старою. Хоч-не-хоч, а настає день, коли вже радий піти на той світ.
Тим часом крізь навстіж відчинені двері весь квартал споглядав за бенкетом і немов був на ньому присутнім. Перехожі зупинялись у широкій смузі світла, що падало на брук, і зичливо всміхалися, побачивши, як ці люди від душі наминали. Візники, зіпершись на передки, поганяючи своїх конячин, заглядали до пральні й жартували: «То що, може, чимось почастуєте?.. Хо-хо! Матінко рідна, ох і черево, зараз з’їжджу по повитуху!..» Запах смаженої гуски втішав і звеселяв вулицю: підручні з бакалійної крамниці, стоячи на тротуарі навпроти, немов самі їли пташину; зеленярка та торговка потрухами раз по раз вискакували зі своїх крамниць на вулицю, вдихали той запах і облизували губи. Справді, у всієї вулиці аж бурчало в животах. Пані Кюдорж, мати з донькою, що по сусідству торгували парасольками й ніколи не показувалися, одна за одною раз по раз переходили вулицю, косуючи на пральню очима. Вони були такі червоні, наче млинці пекли. Маленький годинникар, що сидів у себе за столом, уже не міг працювати, бо сп’янів від підрахунку пляшок і геть втратив спокій серед веселих годинників із зозулями.
— Атож, сусіди просто навісніють! — вигукував Купо. А чого б це вони мусили ховатися? Підхмелене товариство більш не соромилося того, що його бачать за столом. Навпаки, юрбище людей, що ласо роззявляли роти, лестило й збуджувало. Вони залюбки висадили б вітрину, витягли стіл аж на дорогу й перед носом у всіх, серед вуличної метушні смакували б десерт. Хіба на них не приємно було б дивитися? От і нема чого замикатися на самоті, як ті егоїсти. Купо, побачивши, що годинникаря мучить пекельна згага, показав йому здаля плящину. Той ствердно кивнув головою, і він приніс йому пляшку й склянку. Почалося братання з вулицею: частували випадкових перехожих, підгукували всіх роботяг, що здавалися славними хлопцями. Глитайство росло, ширилося все далі й далі, так що незабаром увесь квартал Ґут-д’Ор брав участь у цій диявольській вакханалії.
Уже декілька хвилин пані Віґуру, вуглярка, тинялася під дверима.
— Агов! Пані Віґуру! Пані Віґуру! — загорлало товариство.
Вона ввійшла, по-дурному посміхаючись. Лице її було вмите, а корсаж на огрядному тілі мало не репався. Чоловіки любили її пощипувати, бо могли щипати де завгодно, ніколи не натикаючись на кістки. Бош посадовив її коло себе і одразу ж крадькома вхопив під столом за коліно. А вона, звикла до такого, спокійно опорожняла келих вина й розповідала, що під вікнами в них стовпилися сусіди і що дехто в будинку починав сердитися.
— О! То вже наше діло, — мовила пані Бош. — Ми тут консьєржі чи хто? Значить, ми й відповідаємо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пастка», після закриття браузера.