Читати книгу - "Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
До неї підходили знайомі, заговорювали, та вона відповідала небагатослівно, неуважно. Аля позирала на Юру: як він реагує? Проте новий знайомий гортав книжку, принесену Алею на пляж, і це заняття поглинало його. Вона звернула увагу, що він перегортає сторінку за сторінкою, не пропускаючи жодної, одначе і не затримуючись ні на одній більше секунди.
Аля дістала з пляжної торби записник, олівець і кількома штрихами спробувала накидати шарж. Та малюнок не виходив. Їй ніяк не вдавалося схопити риси, придатні для шаржування: Юрин профіль був класично невразливим. Тоді вона обіграла його позу, вираз обличчя, очей. Вийшло непогано, і, коли Юра нарешті закрив книжку, вона простягла йому записник.
— Впізнаєте?
— Та це ж я! — втішився він. — Схожий і несхожий. Як це вам удалося?
В його очах з’явився захват, і Алі стало приємно, що її малюнок справив враження.
Юра, уважно розглядаючи його, сказав:
— В одному місці схоже, в іншому — несхоже. Дуже несхоже. Але загалом — схоже, — він повертав аркушик, дивлячись на малюнок і так і сяк, потім вигукнув, наче зробив відкриття: — Ви намагаєтеся випнути й обіграти якусь рису!
— Авжеж, — знизала плечима Аля. — У цьому й полягає шаржування.
— Шаржування… — він так вимовив це слово, ніби чув його вперше. — Цікавий метод…
Легко скочив на ноги, простягнув їй руку. Море стало живим і веселим, а віддалік у сонячному мареві грілися гори — спини зелених верблюдів. Річка туману повільно пливла в ущелину, заповнивши її до краю. Світ був примарним…
Після вечері Юра ждав на неї біля їдальні будинку відпочинку. Вони гуляли в парку над морем. Місяць летів крізь легкі хмаринки, як новенька монета, кинута кимось у море на прощання. Юрій розповідав Алі про недавно прочитаний фантастичний роман, де діяла штучна людина — сигом. У неї завмирало серце, було трошки тривожно, і Юрій сам видався їй могутнім сигомом, котрий прийшов, аби зустрітися з нею. Згодом вона показала йому найромантичнішу алею парку, де над головою шелестіло листя і сплелися Ліани в зелені арки.
Вони були разом ще три дні, а потім він засмутив її, сказавши, що їде в дводенну екскурсію і повернеться тільки до її від’їзду. Ввечері, коли Юра провів її і попрощався, Аля довго дивилася йому вслід. Вона побачила, як назустріч Юрі звідкись із-за кущів вийшла темна масивна постать, простягла руку, перетинаючи шлях.
Аля вискочила па доріжку, закричала, кинулася до Юри.
Він повернувся до неї, поманив рукою. Його жест був звичайним, спокійним, і вона заспокоїлася, хоча серце калатало шалено, а дихання було шумним і уривчастим.
— Це мій особистий робот-слуга, — сказав Юрій.
Темна постать повернулася, просто на Алю подивилися два яскравих ока. Робот уклонився.
Все-таки Алю проймав нервовий дрож, і Юрій накинув їй на плечі піджак.
— Ви що, боїтесь його? — запитав.
— Трішки, — зізналася вона.
Тоді Юрій наказав роботу зображати закоханого і скласти спеціально для Алі баладу. Робот опустився на одне коліно, всередині у нього, — вона це бачила крізь щілину в його нагрудному щитку, — засвітилися додаткові індикатори, почулося гудіння. Потім гудіння змовкло і залунала мелодія, немов заграла гітара. Низький приємний голос заспівав:
— Колись закохався робот
У жінку земну, звичайну.
Історія ця банальна.
Та їй освідчився він:
— Я — робот, могутній, сталевий.
Як хочеш — зруйную місто,
Як хочеш — збудую замок,
Для тебе одної все… —
А жінка йому сказала:
— Твій голос луна, мов сирена,
Із сталі і руки, і серце,
Смертельні обійми твої,
Нащо мені місто і замок?
Я хочу палкого кохання.
Ти спробуй людиною стати,
Тоді й покохаю тебе. —
Тривожно, мов сполох закличний,
У робота стукало серце,
Од пристрасті плавились блоки
І плоттю ставали вони.
До милої знову прийшовши,
Він вигукнув:
— Сталося диво!
Живий я, такий, як і люди,
Тепер ти полюбиш мене.
Я місто уже не зруйную.
Я замок уже не збудую.
Та знаю я відчай і сумнів.
І тугу земну, і сум. —
А жінка йому відказала,
А жінка отак говорила:
— Я бачу, що сталося диво:
Ти просто мужчиною став.
Ти місто уже не зруйнуєш,
Ти замок уже не збудуєш,
А знаєш лиш біль та страждання…
То за що тебе кохать?
Проспівавши пісню, робот й далі стояв навколішки доти, доки Аля не дозволила йому встати. Вона підозрювала, що Юра готував їй сюрприз: сам склав пісню і заздалегідь наказав роботу розучити її.
Кілька днів вона ходила під враженням цього вечора й пісні. Люди довкола неї ніби посувалися на задній план, втрачали індивідуальність, ставали невиразним тлом, а на передньому плані був Юрій. Її трохи зобідило, що він не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останній сигнал, Ігор Маркович Росоховатський», після закриття браузера.