Читати книгу - "Пригоди Олівера Твіста"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Який знайомий будинок, він уже десь бачив його! Він не міг пригадати гаразд, зокрема всіх його частин, але загальний обрис будівлі щось йому вперто нагадував.
Мур! Господи, у цім садку, за цим муром він упав учора навколішки й благав розбійників зглянутися на нього. Це був той самий будинок, куди вони вдерлися вночі.
Олівер аж похолов і на мить забув про все на світі – про біль, про втому, про рану. В нього була тільки одна думка: тікати, тікати мерщій! Тікати… Він ледве тримався на ногах, але навіть якби він був у повній силі свого дитячого маленького тільця, куди б він тікав? Він штовхнув хвіртку: вона не була замкнена й сама відчинилась; прошкандибав через подвір’я, видряпався по сходах і постукав тихенько в двері, але тут сили його зрадили і він звалився на ґанок під колоною, що підпирала піддашок.
Саме на цей час містер Джальз, Брітлз і лютівник підживлялися на кухні, після страхіття й утоми останньої ночі, гарячим чаєм і взагалі чим Бог послав. Містер Джайлз не потурав фамільярності своїх підвладних; він ставився до них прихильно, але трохи звисока, що було їм, з одного боку, дуже приємно й одночасно проводило певну межу між ним і ними, не дозволяло їм бути з ним запанібрата й нагадувало їм про його високе становище. Але такі стихійні явища, як смерть, пожежа і напад грабіжників, звісно, рівняють усіх смертних.
Отже, містер Джайлз чаював на кухні з челяддю: ноги його лежали на камінній загородці вогнища, лівим ліктем він спирався на стіл, а правою рукою допомагав собі змальовувати з усіма яскравими подробицями нічний грабунок перед своїми зачарованими слухачами (а особливо куховаркою та покоївкою, що не брали участі в гонитві й ловили тепер кожне його слово, не сміючи дихнути).
– Було, мабуть, пів на третю ночі, – оповідав містер Джайлз, – а може, не ручусь, і близько третьої, коли я прокинувся; перевертаюсь я отак на ліжку (містер Джайлз перевернувся на стільці і накрився наче ковдрою краєм обруса) і чую, ніби щось шарудить.
(Тут куховарка дуже зблідла й попрохала покоївку замкнути двері; покоївка передала її прохання Брітлзові, Брітлз лютівникові, а той удав, що не дочуває.)
– Кажу вам, щось шарудить, – провадив містер Джайлз. – Я вже хотів перевернутися на другий бік і заснути, коли це чую виразно: шарудить! «Мабуть почулося», – подумав я спочатку.
– А як воно шаруділо? – спитала куховарка.
– А так, мов щось шелесть, шелесть, – відповів містер Джайлз, озираючись на всі боки.
– Ні, наче шкрябають залізом по тертці для горіхів – отак: шкряб-шкряб, – поправив Брітлз.
– Так воно шкрябало, коли ви вже встали, – заперечив містер Джайлз, а на ту мить, коли я його вперше почув, воно просто шаруділо… Отже, я зриваю з себе ковдру, сідаю на ліжку й прислухаюсь.
– Господи! – скрикнули одночасно куховарка й покоївка і підсунулись ближче до столу.
– Прислухаюсь – і вже зовсім виразно чую: шарудить, – провадив містер Джайлз. – «Мабуть, хтось ломиться у двері чи у вікно, – думаю собі. – Що його робити? Треба збудити нашого Брітлза, а то ще переріжуть бідолашному хлоп’якові горло – що й не зчується».
Тут погляди всіх присутніх уп’ялися в Брітлза, а той сидів, витріщивши свої очі на оповідача й роззявивши рота з правдивим жахом.
– Я ковдру набік, – провадив містер Джайлз, відкидаючи край скатертини й пильно дивлячись на жінок, – вилажу тихенько з ліжка, натягаю…
– Тут є дами, містере Джайлз, – зніяковіло пролопотів лютівник.
– Натягаю черевики, сер, – з великим притиском на цьому слові провадив той, обертаючись до лютівника, – хапаю набитого пістоля, що його я завжди беру до себе нагору разом з кошиком із сріблом, і виходжу навшпинячки до коридору; буджу Брітлза і кажу йому: «Брітлзе, не лякайтесь!»
– Так, ви це сказали, – тихо підтвердив Брітлз.
– І кажу йому: «Ми, здається, вже все одно пропали, Брітлзе, – проте не лякайтесь».
– А він злякався? – спитала куховарка.
– Анітрішечки, він був майже такий твердий, як я, – одказав оповідач.
– Як на мене, то я, бігме, на місці так і вмерла б, – жахнулася покоївка.
– Звісно – жінка, – зауважив Брітлз, потроху смілішаючи.
– Брітлзова правда, – хитнув головою містер Джайлз. – Чого ж ще можна сподіватися від жінки? Але ми – чоловіки, і тому, кажу, ми взяли потайного ліхтаря з каміна й пішли помацки вниз по темних, як чорнило, сходах – ось так…
Містер Джайлз підвівся й, заплющивши очі, зробив два кроки вперед, щоб наочно показати своїм слухачам, як це було, – коли враз здригнувся і плюхнув назад на ослін. Усі здригнулись, а куховарка й покоївка несамовито скрикнули.
– Постукало, – мовив за хвилю містер Джайлз, через силу вдаючи, що він спокійнісінький. – Хай там відчинить котрийсь із вас.
Ніхто не поворухнувся.
– Дивна річ… стукати в таку ранню пору, – провадив він, обводячи поглядом пополотнілі обличчя і сам помітно бліднучи на виду. – Але двері треба комусь відчинити, – чуєте?
З цими словами він глянув на Брітлза, та смиренний юнак вважав себе, мабуть, за «ніщо» й тому гадав, що ці слова ніяк не можуть стосуватися до нього; у кожному разі він нічого не відповів; містер Джайлз кинув благальний погляд на лютівника, але той нараз несподівано задрімав. Про жінок годі було й говорити.
– Якщо Брітлз воліє відчинити двері в присутності свідка, то я готовий на це, – мовив містер Джайлз після короткої мовчанки.
– І я теж, – додав лютівник, прокидаючись нараз так само раптово, як і заснув.
На ці умови Брітлз погодився, і все товариство, упевнившись, що надворі вже білий день (про це довідались, відчинивши віконниці), вирушило до дверей з собаками попереду. Жінки, що ні за що в світі не хотіли залишитися самі на кухні, ішли позаду. З наказу містера Джайлза всі почали дуже голосно розмовляти, щоб непевні люди надворі чули, що їх тут неабиякий гурт; цей хитромудрий джентльмен вигадав ще одну штуку: щоб примусити собак дужче гавкати, їм поприщемляли хвости в передпокої.
Після всіх цих пересторог містер Джайлз, міцно стиснувши руку лютівника (щоб той, бува, не дременув – як він жартівливо пояснив), дав Брітлзові наказ відчиняти двері; двері відчинилися, і хоробрі вояки, полохливо зазираючи одне одному через плече, вгледіли
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пригоди Олівера Твіста», після закриття браузера.