Читати книгу - "Українське письменство"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ех, і жити ж тоді було славно, дядьку!
Старий одразу звів очі на парубка.
— А чим славно? — запитався.
— А тим, що було де добрим молодцям погуляти, — одказав Іван, труснувши головою.
— Правда твоя, брате! — сказав старий Чайка і сам як не запалився спогадами про колишню славу. — Правда твоя, славно!
А потім замовк і голову понурив, немов засоромився, що, захопившися старовиною, забув про свій сивий волос і з парубками побратався.
— Як же то ви, діду, кажете, що душа на бандурі грала? — спитала Маруся. — Мені і невтямки.
— Діло просте, — одказав дід, — перш, як на той світ податись, прилетіла душа попрощатися з усіма своїми; от і дала про себе знати через бандуру, як душа твого прадіда через шаблю.
Тим часом сонце стояло вже високо над лісом. День наближався уже до обідньої пори, і в повітрі стало до того жарко, що наші подорожні подумали вже і про відпочинок. Ліс усе змінявся. Поміж березами й дубом стали траплятися кленки та ясені. По низинках пішла лугова калина та розрослі кущі сріблястого верболозу. Навіть трава дедалі ставала одмінна. З усього було видко, що десь недалеко має бути вода. Це зауваження зробив Іван, і дід підтвердив його догадку, сказавши, що незабаром вони підійдуть до великого ставу.
І справді, пройшовши з півверстви, вони зачули глухий гомін водяного млина, а вийшовши на височенький горбок, порослий липою та мальовничими кущами ліщини, мусили вони спершу заплющити очі, бо ж сонце, що стояло на півдні, відбивалося на самій середині чистого плеса, обсипаючи всю околицю нестерпучими іскрами. Гомін від коліс, що мало чутен був за горою, тепер був далеко сильніший; з густим гудінням ходив він коло ставу, озивався зусюди луною і знову мішався з дзюркотанням води, що збігала по колесах. За ставком біліла під солом’яною стріхою мірошникова хата, з городом, а з городу виглядала смуга червоного маку, оточена золотоголовими соняшниками. По тину вився, тичина за тичиною, кучерявий хміль, і темно-зелені його стовпи були немов вежі цієї буколічної фортеці. Де-не-де відважний гарбуз виповзав з городу на сам верх тину і, розрісшися на сонці, перевалювався вниз, безсилий уже повернутися назад.
Синій дим, вибігаючи з-під покришки над дерев’яним комином, тонкою стрічкою віяв по верховіттю надбережних осокорів і потім злітав до глибокого неба. На березі паслися вівці і кілька пар волів лежало біля навантажених мішками возів.
Зійшовши з горба, наші мандрівники розташувалися на відпочинок у березі під старою липою. Дід, під’ївши трохи, заснув у холодку під гомін води, а Іван, що досі не мав нагоди побути з Марусею на самоті, почав підбивати її у ліс по гриби. Дівчина знала, що не годиться їй іти до лісу сам на сам з парубком, але їй не стало духу відмовити Іванові, і вона погодилася.
Спочатку обоє не знали, з чого почати. Маруся ладна була промовчати до самісінького вечора, а Іван безнастанно поривався щось їй сказати, і кожного разу так гаряче ставало йому на серці, що він і слова не міг вимовити. Уже потім якось догадався він звернути розмову на Вороніж. Маруся докладно відповідала йому на всі запитання, розказувала про гулянки та вечірні збори на вулиці, про парубків і дівчат. Розмова ставала щохвилини жвавішою, цікавішою. Вони і не помітили, як узялися за руки, як забули про гриби та й давай проходжуватися в лісі, немов давні знайомі. Маруся схаменулася тільки, як вони сіли під дубом і Іван, недовго думавши, поцілував її в уста — сказати б: од щирого серця.
— Що ти робиш, Іване? — скрикнула вона, насупивши брови.
— Що ж у тім поганого, моє серце? — одказав Іван.
— Як — що поганого? Хіба не знаєш, що дівчатам не годиться з парубками цілуватися? Матуся мені те щодня кажуть. Та й дідусь тепера, тільки побачить мене, то й догадається зараз, що я з тобою цілувалася.
— Не бійся, голубко, не взнає.
— Еге, не взнає! Мало ти дідуся знаєш. Він один раз гляне, то так і проймає наскрізь, усю душу вивідає. Є люди, що бояться йому і в очі дивитися. Його в Вороніжі звуть віщуном, бо він усе знає, ніщо від нього не сховається.
— Нехай він собі і все знає, а такого ще не чувано, щоб можна було взнати, хто з ким поцілується.
— Говори. От побачиш, що він скаже. Ходім! Він, мабуть, уже прокинувся.
Старий і справді вже не спав і, побачивши, як ішли вони з лісу, спохмурнів трохи, але, поглянувши на принесені з лісу сироїжки, до яких був дуже ласий, забув хвилинну свою прикрість і нарікав тільки на себе, що довго заспав і спізнився в дорогу.
Дальші два дні йшли вони весь час стовповою дорогою. На їх щастя, година була хмарна, і вони не дуже терпіли від спеки. Нудьгу ж
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українське письменство», після закриття браузера.