Читати книгу - "Українське письменство"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Господиня за слізьми насилу договорила останні слова, а потім стала утирати їх рукавами сорочки. Старий Чайка і його супутники сиділи всі понурившись, зворушені хазяйчиними словами, і кожен по-своєму обмірковували те диво. В хаті стало тихо-тихо; і тільки чути було дзижчання бджоли, що ненароком залетіла до хати і тепер билася у вікно.
Може, ще й довше тривала б мовчанка, коли б господиня не догадалася поставити на стіл вечерю. Посадовивши гостей на покуті, господиня почастувала діда Чайку та Івана чаркою горілки, а далі попросила їсти, що Бог послав. В дорозі людина неперебірлива, і тому звичайна сільська страва видалася нашим подорожнім і не сказать якою.
Вставши з-за столу, дід Чайка подякував господині і сказав, що вони гадають рушати завтра вдосвіта, а тому краще і за ночівлю порахуватися сьогодні.
— Отеє нехай Господь криє! — аж скрикнула господиня. — Та хіба ми постоялий двір держимо, щоб гроші брати, як добрий чоловік переспить? Інше діло з панів — так то вже й Бог велів. І я колись ходила в Рихли[587], так і з мене й копійки ніхто не взяв за всю дорогу. Та ще добрі люди — дай їм Бог здоров’я! — без хліба і в дорогу не відпускали. Та й панотець покійні — земля пером! — раз у раз, було, кажуть: «Їж хліб та й другому дай»!..
— Ну, коли не хочете брати грошей, — сказав Чайка, — то візьміть хоть гостинців київських.
Він вийняв з вузлика, що весь час ніс за спиною на палиці, два кипарисові хрестики і дав господині, а Йван подарував дочці великий личман з образом Миколая Чудотворця. Все це було взято з великою подякою.
Іван просив показати йому бандуру покійного панотця. А як і сам умів на ній грати, то досвідченим оком зразу побачив, що бандура неабияка, та й купив її тут же у господині.
Потім стали думати і про ночівлю. Іван і старий Чайка лягли в хаті, а Маруся з хазяйською дочкою пішла до комори.
IV
Не встигло ще й небо почервоніти на сході, як наші богомольці були вже в дорозі. Пройшовши верстов зо дві, старий і каже:
— Ну, діти, тепер підемо польовою доріжкою, бо стовповий шлях аж до самих Козар по піску. А сюди і ближче буде, і місця веселіші.
Звернули праворуч. Перед ними білим морем лежала, вся в цвіту, гречка і пахла медом. Ранок був туманний, і тому обріїв вони не бачили, і біла рівнина видавалася їм без краю. Тільки перед ними крізь імлу червонів схід, та ззаду бовваніли ще верби над перейденою дорогою. Тим часом ранок поволі жвавішав, небо яснішало. Потягнув свіжий вітерець, туман закучерявився по долинах. Пройшовши ще верстов дві-три, вступили вони до дубового й березового лісу. Там усе ніби спало. Вкриті росою дерева позвисали над вузенькою доріжкою і держали її у вогкому холодку. Сині дзвіночки у високій траві ледве-ледве починали розпускати свої пелюстки. Вряди-годи траплялися нашим подорожнім повні водою видолинки, вповиті білим ранішнім туманом. Часом з глибини лісу чутно було кракання ворона та постукування ятела в дерева. Ніякий інший звук не перебивав лісової дрімоти.
— Не виходить мені з голови, дідусю, — сказала Маруся, — що ото вчора хазяйка розказувала. Як вам здається, що то грало на бандурі?
Дід понурив голову і, подумавши з хвилинку, відказав:
— Душа грала, моя комашко!
— Як то душа? — запитала дівчина, дивуючи.
— А ти хіба не знаєш? А пам’ятаєш, як твоя баба покійниця, а моя жінка, розказувала, що як батька її було вбито на війні, то стара шаблюка його, що дома на стіні висіла, ні з того,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українське письменство», після закриття браузера.