Читати книгу - "Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— А ви, перебачаюся, хто?
— Я професор для вашої доньки, — відповів незнайомець і запропонував. — Ходімо до мене додому й домовимося.
Дід назвав навіть номер професорського будинку, що знаходився у провулку, відомому мукачівцям як Латоричний двір. Проте ніяк не міг згадати ані імені професора, ані найменшої рисочки його обличчя.
Через багато літ я теж навідаюся до цього будинку у пошуках слідів маминого вчителя. На мої запитання всі мешканці котеджу розплющуватимуть широко очі і, скрикнувши, хапатимуть себе за чола. Ой, так: як добре, що згадали! Дійсно, якийсь короткий час тут проживав дуже інтелігентний і богобоязний чоловік, якого всі звали професором… У такій маленькій квартирі… Але куди поділася ота квартира? Як виглядав професор і що собою представляв? Врешті-решт помер він, кудись переїхав, а чи просто загадково зник? Ну і насамкінець — ким він був: русином, угорцем, чехом, євреєм, греком?.. На ці і подібні розпити — і мої родичі, і сельчани, і мукачівські сусіди — роззявляли рота, стенали плечима і німо розводили руками.
Ще більше не давала покою книга, з якої мої мамка черпали в дитинстві знання впродовж кількох років…
Тут, залишаючи інтригу за собою, скажу: про дивовижну книгу я таки дізнався. І наскільки це мені дозволено, дещо розповім про неї.
Книга, з якої загадковий професор передавав знання, називалася „Апокаліпсис Слова“ чи простіше, по-нашому, „Одкровення Слова“. „Апокаліпсис“ в перекладі на сучасну мову це ж і означає — „Одкровення“.
Книга „Одкровення Слова“ — це величезний трактат про незвідані людством таїни і лабіринти слова: як при його помочі проникати у невидимі нашому зору світи;
долати за крихітну долю миті немислимі простори;
лікувати вже безнадійні тіло і душу;
досягати безмірної влади над людською свідомістю, а то й цілими народами;
проникати у водні і земні глибини;
викликати на розмову й одвертість звірів, птахів, рослини і дерева…
І ще багато-багато такого, що йменується дуже мовчазним і впертим словом „Таїнство“ чи ще вірніше — „Провидіння“.
Книгу „Одкровення Слова“ написав один із далеких-далеких предтечів Христа Авель Сінайський. Він чомусь — і гадається не без власної, а може і Божої волі — заблукав, а потім зовсім загубився в історії. Але в переказах деяких древніх народів про нього збереглися окремі уривки міфів: як Авель Сінайський, постячись і молячись до Господа, міг рік простояти на розпеченому піску на одній нозі. За цей час сухі вітри нанесли у його волосся насіння різнотрав’я і кущів. І знайшовши благодатну вологу людського поту, на голові Авеля за рік проростали тендітні кущі, трави і дивовижної краси квіти. Проте великий пустельник навіть вустами не поворухнув — такою безмежною і твердою була його віра у Господа. І, очевидно, саме за це Всевишній зіслав на Авеля Одкровення Слова.
Ще інші уривки міфів, але вже зниклих народів, переповідають: книгу „Одкровення Слова“ пророк Авель Сінайський писав власною кров’ю. Кожного ранку він знімав із кактуса найбільшу колючку, пронизував нею один із пальців і тією ж голкою писав книгу. Літери виводив акуратно на пергаменті, вичиненому із шкіри внутріутробних — тобто ще ненароджених — ягнят. Але найцікавіше: писав Авель „Одкровення Слова“ кожного дня, але тільки впродовж дуже короткого часу — од тої миті, коли над пустелею з’являвся перший промінь, й до тих пір, доки сонце повністю не викочувалось із-за обрію. Саме на цей проміжок часу розкривалися небеса і звідти пророк-предтеча чув голоси, які йому пристрасно диктували.
Ще інші очевидці — пастухи, скотоводи і кочівники — розповідали й таке. Коли сходило сонце, його промені, немов розпечені дочервона мечі, пронизували навскрізь Авеля, і з його тіла паруючими струменями била кров, напуваючи спраглу пустельну твердиню. Але святий старець, знемагаючи від неймовірного болю, навіть не стогнав, а пристрасно писав палаючими неземним вогнем руками. А в цей час із небес, немов із розкритого велетенського вікна, одна за одною спливали сліпучо-голубі кульки, в яких були закладені пророчі слова Творця. Над самою головою Авеля диво-кульки розкривалися, вірніше, лускали, розсипаючи навкруги дивовижно ніжну і дзвінку мелодію. Авель спраглими вустами ловив, немов краплі роси, живі слова і пристрасно записував їх на сторінках книги.
А далі небеса, неначе океанські хвилі, змикалися і вмовкали. І тоді Авель знову брався за молитви.
Тому робота над книгою „Одкровення Слова“ тривала майже двісті повних календарних років за новим літочисленням. І весь цей період Авель Сінайський щоранку пронизував голкою кактуса один з пальців і власною кров’ю писав трактат про священнодійство слова.
Як свідчать коментарі і хроніки часів Нерона, останнім словом, яке написав Авель у „Одкровенні Слова“ було слово „Прощення“. Саме цим словом закінчувалася книга, як, власне, і кожне людське життя. А ось починалася книга „Одкровення…“ рідкісним і дивовижним для нашого часу словом „Любов“. Про це мені згодом розповіли вже мої мамка. За їхніми словами, саме словом „Любов“ починається кожна книга, так само, як ним починається і кожне людське життя.
* * *Дивовижний цей весняний світ у миті пробудження. Все навколо тебе якесь таке ніжне, ще непевне і дивиться-роззирається навкруги по-дитячому довірливими очима.
Я спускаюся із Небесі у долину і милуюся липами, на яких несміливо порозкривало дзьобики листячко.
Під рвійним фуканням вітру безугавно тріпотять сотнями зелених крильцят молоденькі черешні. Чиясь благородна рука побілила їх
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя», після закриття браузера.