Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Молодотурками, кепкуючи з них, Серпілін називав тих задерикуватих молодих операторів, котрі в розмовах між собою все планували по-своєму і в душі мали себе за людей, які мислять щонайменше нарівні з командуючим армією, а то й вище.
— Чого мовчиш? Говори. Нікому не скажу.
— У нас в оперативному відділі більшість схильна до того, що почнемо в половині червня.
— А точніше?
— Точніше — єдиної думки не склалося.
— А що в половині червня — думка склалася?
— Склалася. Навіть нашому метеорологові дорікали, що поганий прогноз дає про опади в половині червня.
— А такої думки, що німець і цього літа, як на Курській дузі, першим почне наступати, не припускають у вас в оперативному відділі?
— Про це не думають. Жодне розвідзведення не дає для цього підстав. Усе, що стояло проти нас і на фронті, і вглибині, так і стоїть без ніяких змін.
Серпілін поглянув на годинника:
— Десять хвилин ще маємо. Розкажи хоч коротко, як живе наша з тобою сто одинадцята?
Синцов почав розповідати про сто одинадцяту, як вона живе і кого там бачив. Коли дійшов до Ільїна, Серпілін похитав головою, ніби сам собі здивувався:
— Давно не бачив Ільїна. З Курської дуги, з присвоєння Героя. Ні, ще раз бачив, узимку, коли командирів полків збирав. Тепер на війні порядок, кожному — своє, — сказав Серпілін з несподіваним для Синцова відтінком смутку. — Надто велике господарство під руками. І хотів би, як раніш, дотягтися до командира полку, та не завжди дотягнешся. То де, кажеш, штаб Ільїна стоїть?
— У лісі, три кілометри на південь од Селищі.
Серпілін наморщив лоба й замислився. Потім сказав:
— Коли так, то в нього на правому фланзі великий яр проходить, недалеко від Кричевського шляху. Ми в тому яру в ніч на тридцяте липня збиралися, а потім до шляху поповзли. Так чи ні?
— Так, — відповів Синцов.
— Зараз згадав?
— Ні, там. Як побачив, зразу згадав.
— Згадав, а мені не розповідаєш.
— Усього не розкажеш, товаришу командуючий. Там де не ступиш — то про одне згадаєш, то про друге…
— Так, це правильно, що там де не ступиш — і згадка, — замислено мовив Серпілін.
І, мабуть, тому, що згадав сорок перший рік, вийшов із стану веселого збудження, в якому був цілий ранок, і помітив змарніле обличчя Синцова.
— Чомусь ти невеселий? Учора веселіший був.
Коли б Серпілін помітив це раніше, Синцов не став би сповідатися перед ним, знайшов би в собі силу сказати, що все нормально. Але згадка про той яр, де вони тоді вночі причаївшись лежали за кілька кроків один від одного, — і Серпілін, і він, і Таня, — змусила Синцова сказати, що сталося.
— Он яке у вас із нею горе. А я навіть не спитав, вилетіло з голови… Соромно перед такою, як вона, жінкою… Кажеш, назад до армії вилетіла? — ще раз спитав Серпілін.
— У телеграмі так.
— Звичайно, — сказав Серпілін, — якби народила, на гарматний постріл не підпустив би назад до війни. А коли таке діло, зрозуміти її, звісна річ, можна. — І, похитавши головою, повторив: — Як же це так, навіть не спитав тебе про неї! Чи мозок при тій аварії так трусонуло, що памороки забило? Так ні, начебто лікарі не підтверджують цього, кажуть, навпаки, щасливо обійшлося.
Він підвівся з-за столу і вперше за всю розмову затримав погляд на руці Синцова в чорній рукавиці.
Синцову здалося, що Серпілін зараз щось скаже про його руку. А Серпілін сказав зовсім про інше. Постояв, помовчав і спитав:
— Я пригадую, ти казав, що рано сиротою зостався, через дитячий будинок пройшов? Так? Не брешу?
— Все правильно, товаришу командуючий…
— Що ж тут правильного? — несподівано для Синцова заперечив Серпілін. — Навпаки, неправильно, коли людина змалку росте без батька, без матері. А скільки їх тепер після війни буде таких… — І так само несподівано сказав про себе: — А мені ось уже півсотні. І живого батька маю. Чекаю сьогодні до себе. Євстигнєєва по нього в Рязанську область послав. Перепустку оформив, щоб до Москви пустили… А ти їдь. Скоро побачимось.
Коло воріт санаторію поряд зі своїм вілісом Синцов побачив інший, знайомий віліс Серпіліна і знайомого серпілінського водія Гудкова, з яким командуючий потрапив у аварію. Синцов не думав, що Серпілін після такої аварії залишить його в себе водієм. Виявляється, залишив.
Водії розмовляли, а по майданчику, на якому стояли віліси, заклавши руки за спину, ходив ад’ютант Серпіліна Толя Євстигнєєв.
— Здрастуй, Толю! — привітався Синцов.
В оперативному відділі вони всі називали його Толею і тому, що був ще дуже молодий, і тому, що добре ставилися до нього, бо він, приходячи до оперативного відділу з усякими дорученнями командуючого, ніколи не намагався підкреслити своє ад’ютантське становище.
— А я саме вас чекав, коли ви від командуючого повернетесь, — сказав Євстигнєєв.
Синцов спочатку подумав, що Євстигнєєв догадується про розмову, яку мав з ним Серпілін, і хоче дізнатись, чим ця розмова скінчилась. Але Євстигнєєв поцікавився іншим: що нового там, у штабі армії. А Синцову теж хотілося спитати Євстигнвєва, що являла собою його ад’ютантська служба. Одне діло — здалеку, а інше — зблизька. Але стримався. Поки людина ще виконує свої обов’язки, дізнаватись у неї про такі речі незручно. Замість цього, поглянувши на забризканий грязюкою віліс з прикрученими до нього запасними каністрами, спитав:
— Чув сьогодні, що ти по батька командуючого їздив. Привіз?
— Не привіз. — Євстигнєєв ухилився від подробиць. — Піду доповідати.
Вони попрощались, і Синцов, сідаючи у віліс і дивлячись услід Євстигнєєву, відчув себе без вини винуватим перед ним. А якби й
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.